Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь одноразовий грошовий посібник при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію уперше в розмірі восьми середньомісячних заробітків у сумі 156436 гривень 00 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію за період з 25 грудня 2024 року по день постановлення судового рішення, але не більше ніж 180 днів у сумі 137997,00 гривень без урахування всіх необхідних податків і -зборів. Свої вимоги мотивував тим, що у період з 1995 року по 25 грудня 2024 року працював інженером на різних посадах регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця». 25 грудня 2024 року звільнений з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності. В наказі про припинення трудового договору зазначено, що виплати одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше в розмірі 8 середньомісячних заробітків провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» (витяг з протоколу №Ц-82/63Ком.т. від 14.10.2024) згідно з затвердженим графіком, протокол комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі №60 від 19.12.2024. Відповідач після звільнення позивача виплатив йому тільки компенсацію за невикористані 85 днів відпусток, про що зазначено в наказі. Невиплату відповідач мотивував наявністю рішення правління АТ «Українська залізниця», яким призупинено виплату додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Проте вважає, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набрав чинності лише 24.03.2022, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам, посилаючись на правовий режим воєнного стану, 14.03.2022 у правління АТ «Українська залізниця» не було через відсутність зворотної дії у часі вказаного Закону. За приписами ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни до колективного договору можуть бути внесені тільки за взаємною згодою сторін та з дотриманням певної процедури. В свою чергу, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 у справі №211/7338/23, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 05.02.2025, визнано незаконним та скасовано п.1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Отже, на час його звільнення вказане рішення відповідача було визнане незаконним та скасоване, а тому відповідач повинен виплатити йому всі належні суми при звільненні. Вважає, що відповідач в день звільнення в порушення законодавства незаконно не виплатив належні позивачеві суми. Відповідач надав відзив на позов, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення проти позову в частині стягнення восьми середньомісячних заробітків обґрунтовані тим, що у зв`язку з дією правового режиму воєнного стану в Україні, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» на період дії правового режиму воєнного станув Україні було призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою та колективними договорами, а також інші одноразові заохочення були призупинені. В зв`язку з цим протягом 2023-2024 років виплата одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію відновлювалася поетапно в порядку черговості. Пунктом 2 витягу з протоколу № Ц-85/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024, зареєстрованого 16.10.2024 за № Ц-72/590-2024, передбачалося проведення нарахування та виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті) працівникам АТ «Укрзалізниця», починаючи з листопада 2024 року згідно з графіком погашення, який буде затверджено та доведено додатково директором з управління персоналом та соціальної політики або особою, яка виконує обов`язки директора з управління персоналом та соціальної політики. Так, графіком виплат працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік згідно з пунктом 3.2.21 Галузевої угоди (зі змінами), затвердженим 16.10.2024 директором з управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця», було заплановано здійснення виплати у листопаді 2024 року працівникам, звільненим у січні 2024 року, у грудні 2024 року за лютий 2024 року, у січні 2025 року за березень 2024 року, у лютому 2025 року за квітень 2024 року. Графіком виплат працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік згідно з пунктом 3.2.21 Галузевої угоди (зі змінами), затвердженим 09.12.2024 директором з управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця», було заплановано здійснення виплати у січні 2025 року за березень 2024 року, у лютому 2025 року за квітень 2024 року, у березні 2025 року за травень 2024 року, у квітні 2025 року за червень 2024 року. Однак починаючи з 01.04.2025, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, згідно з рішенням штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025, виплату одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено до окремого рішення керівництва (лист члена правління АТ «Укрзалізниця» від 04.04.2025 № Ц-5-1.5-25/122-25). У листі від 04.04.2025 № Ц-5-1.5-25/122-25, зазначено, що призупинення виплат це тимчасові, превентивні дії для забезпечення сталої роботи товариства. При стабілізації фінансового стану товариства виплати будуть відновлені першочергово. 25.12.2024 (у день звільнення) [PERSON] отримав під підпис повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 25.12.2024. У наказі від 19.12.2024 № 2088/ос [PERSON] також було зроблено відповідний запис про отримання повідомлення про нараховані та виплачені суми. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову та просить його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та просить відмовити в задоволенні вимог позову. Пояснив, що товариство не відмовляє позивачу у виплаті коштів, але може це зробити після закінчення воєнного стану та за відповідного рішення правління товариства. Просить зменшити до розумних меж розмір виплати середнього заробітку за час затримання розрахунків. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є закріплення права на судовий захист. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25 грудня 1997 року по справі № 9\-зп). Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 1 ст. 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці "право на суд" охоплює три основні елементи: 1) наявність "суду", який встановлений відповідно до закону і відповідає вимогам незалежності і неупередженості; 2) наявність у суду достатньої компетенції для вирішення всіх аспектів спору чи обвинувачення, до яких застосовується ст. 6 Конвенції; 3) особа повинна мати доступ до такого суду. У своєму рішенні в справі "Голдер проти Сполученого Королівства", 1975 р. Суд відзначив: "Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1995 року працював інженером на різних посадах регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Наказом директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» №2088/ос від 19.12.2024 позивача звільнено із займаної посади з 25.12.2024 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності за ст.38 КЗпПУ. Вказаним наказом також визначено компенсувати позивачу невикористані 85 днів відпустки. Водночас, виплати одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше в розмірі 8 середньомісячних заробітків провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» (витяг з протоколу №Ц-82/63Ком.т. від 14.10.2024) згідно з затвердженим графіком, протокол комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі №60 від 19.12.2024 Позивач 06 листопада 2025 року звернувся із письмовою заявою до відповідача, в якій просив негайно провести з ним повний розрахунок при звільненні всіх виплат, повідомити про суми які повинні бути нараховані та не виплачені при звільненні. Відповідач такі вимоги залишив без задоволення. Позивач 14 листопада 2025 року звернувся до голови Одеської дорожньої організації профспілки, в якій просив повідомити, чи вносилися з 24 лютого 2022 року по теперішній час зміни та доповнення до додатку 8 до діючого колективного договору. В разі внесення просив надати відповідні документи. На звернення отримав відповідь від професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України про те, що профспілка є громадською організацією та не належить до розпорядників публічної інформації, тому відмовила у наданні інформації. В свою чергу, відповідач, не заперечуючи права позивача на отримання матеріальної допомоги при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію уперше в розмірі 8 середньомісячних заробітків, посилався на призупинення цих виплат на період воєнного стану на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15.03.2022, яка передбачає на період воєнного стану зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця, а також рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.), відповідно до якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою та колективними договорами, а також інші одноразові заохочення. Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно зі ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Частиною першою ст.9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Відповідно до ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Згідно зі ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Відповідно до ст.18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 43, 44 Конституції України. За змістом ст. 11 вказаного закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативною роботодавця. Відповідачем не наданий витяг з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, нормами якого він обґрунтовує відзив на позов. Однак вказує, та факт не оспорюється позивачем, що згідно з даними витягу з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. В свою чергу, відповідно пункту 4.17 розділу 4 «Нормирование, оплата и материальное стимулирование труда» Колективного договору між адміністрацією і дорожнім комітетом профспілки Одеської залізниці на 2011 2015 роки, дію якого було продовжено на 2025 рік (далі Колективний договір), передбачено при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше виплачувати основну та додаткову одноразову допомогу згідно з Додатком № 8 до колективного договору в залежності від стажу роботи у галузі. Абзацом 9 пункту 4.17 Колективного договору також передбачено збереження права на додаткову одноразову допомогу за працівниками, які продовжували працювати після призначення їм пенсії по інвалідності 19.12.2024 комісією з установлення трудового стажу у залізничній галузі та розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (далі регіональна філія) було визначено, що стаж роботи у залізничній галузі [PERSON] на дату звільнення складав: 30 років 4 місяці 29 днів, що дає право на отримання основної одноразової допомоги у розмірі 5 (п`яти) середньомісячних заробітків та додаткової одноразової допомоги у розмірі 3 (трьох) середньомісячних заробітків, відповідно до Колективного договору (протокол від 19.12.2024 № 60). У наказі від 19.12.2024 № 2088/ос зазначено, що виплату одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги при звільнені у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі восьми середньомісячних заробітків проводити відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» (витяг з протоколу № Ц-85/63 Ком. т. від 14.10.2024), згідно з затвердженим графіком. Відповідно до відповіді АТ «Укрзалізниця» від 25.11.2025 рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024, передбачалося проведення нарахування та виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті) працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились/будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року, в порядку черговості згідно з графіком погашення. Однак у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, згідно з рішенням штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025, починаючи з 01.04.2025 виплату одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено до окремого рішення. Цим же листом повідомлено позивача про розмір основної одноразової допомоги (5 середньомісячних заробітків) складає 97772,50 гривень, розмір додаткової одноразової допомоги (3 середньомісячних заробітки) складає 58663,50 гривень. Згідно зі ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Як встановлено судом, відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування рішення правління АТ «Укрзалізниця» про призупинення виплати при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію. Призупинення виплат таких коштів, які передбачені Колективним договором та Галузевою угодою, відповідачем здійснено в односторонньому порядку. В порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» відповідач не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до діючого колективного договору в частині призупинення/зміни строків виплати допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, а такі зміни мають вноситися лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, відповідач ухвалив відповідне рішення 14.03.2022, з посиланням на ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24.03.2022. Суд також враховує, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 у справі №211/7338/23 визнано незаконним та скасовано п.1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 №Ц-54/31 в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №211/7338/23 вказане рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 23.02.2024 залишено без змін. При цьому, Верховним Судом наголошено на тому, що судом апеляційної інстанції не враховано, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15.03.2022, а набрав чинності він 24.03.2022, в той час як оспорюване рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14.03.2022, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи. Отже, на час звільнення позивача пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 №Ц-54/31, на підставі якого позивачу при звільненні не виплачена відповідна матеріальна допомога, було визнане незаконним та скасоване. Таким чином у відповідача були відсутні правові підстави для призупинення виплати матеріальної допомоги позивачу. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно зі ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Судом встановлено, що станом на день звільнення позивача відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме не виплатив допомогу при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 8 середньомісячних заробітків. Позивач просить стягнути матеріальну допомогу при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 8 середньомісячних заробітків. Для розрахунку позивачем взято заробітну плату за два попередні місяці, які надані відповідачем в розрахункових даних до листа від 25.11.2025. Суд звертає увагу, що статтею 233 КЗпП України передбачені спеціальні строки звернення до суду за вирішенням спорів в межах трудових правовідносин, які не є строками позовної давності, що регулює ЦК України. Строки, передбачені ст.233 КЗпП України, застосовуються судом незалежно від наявності заяви зацікавленої сторони. Предметом спору в цій справі є стягнення всіх сум, що належать працівникові при звільненні. Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Водночас, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року (ст.234 КЗпП України). Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, зазначив, що всупереч вимогам ст.116 КЗпП України відповідач не вручив йому письмове повідомлення про суми, нараховані та не виплачені при звільненні, а тому вважає, що встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячний строк на звернення до суду ще не розпочався, а отже не є пропущеним. Як встановлено судом, позивач був звільнений 25.12.2024. В цей же день позивач отримав письмове повідомлення роботодавця про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. Однак, отримання цього повідомлення не підтверджується наявним у ньому підписом позивача. Крім того, у вказаному повідомленні не вказані суми нарахованої, але не виплаченої допомоги при звільненні Суму нарахованих, але не випалених коштів позивач дізнався відповідно до листа від 25.11.2025, до суду звернувся 24.121.2025, тобто строк, передбачений ст. 233 КЗпП України не пропустив. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 25 грудня 2024 року до дня ухвалення судового рішення (180 днів), суд виходить з наступного. Відповідно до ст.117 КЗпП України (із змінами, внесеними згідно із Законом №3248-IV від 20.12.2005; в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. За змістом положень ст.115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. В даному випадку судом встановлено, що відповідач порушив строки виплати матеріальної допомоги позивачу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач узяв розрахунок сум, які б мали бути виплачені [PERSON] відповідно до умов колективного договору у зв`язку з його звільненням на пенсію, відповідно до відомостей про заробітну плату за два попередні місяці, які надані відповідачем в розрахункових даних до листа від 25.11.2025. Середня заробітна плата із розрахунку двох останніх місяців становить 19554,5 гривень. Середньоденна заробітна плата складає 766,65 гривень, із таким розміром середньоденної заробітної плати позивач погодився та відповідно до такого розміру заробітної плати просить стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні. Позивач звільнений із займаної посади на пенсію 25 грудня 2024 року та за вимогами позовної заяви просив стягнути середній заробіток по день ухвалення судового рішення, але не більше 180 днів. Разом з цим, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України викладені у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 та встановлені судом обставини, зокрема щодо розміру невиплаченої у день звільнення суми, її співвідношення із розрахованим середнім заробітком, поведінку сторін, те, що заборгованість залишається непогашеною, позивач не допускав навмисно затягування в питанні виплати йому повної суми при звільненні, але зважаючи на наведені відповідачем доводи несвоєчасного розрахунку з відповідачем при звільненні через фінансові труднощі товариства, які суд вважає вагомими, а тому з метою забезпечення дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд робить висновок про зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача до 70% розрахованої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення у зв`язку з виходом позивача на пенсію, що становить 96597,9 грн (137997,00 грн х 70%). За таких обставин, враховуючи, що позивачу у день звільнення не було виплачено належні йому виплати, вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та наявні підстави для їх задоволення. Також, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі викладеного та

Outcome: partial