Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] , про визнання права власності та зняття арешту з нерухомого майна. В позовних вимогах [PERSON] просить суд: Зняти арешт з нерухомого майна 1/2 частка квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2002 року за номером 7644, накладеного 14.01.2008 року ухвалою Краматорського міського суду Донецької області в якості забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] , [INFO] , про стягнення боргу по справі № 2-136/2008р. Обґрунтовує свої вимоги тим, що у кінці 2024 року під час звернення до центру надання адміністративних послуг [PERSON] [INFO] , стало відомо, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, належна їй на підставі приватної власності 1/2 частка квартири [ADDRESS] знаходиться під обтяженням, у вигляді арешту нерухомого майна. Дане обтяження було зареєстроване 30.01.2008 року № 6484314 Третьою Краматорською державною нотаріальною конторою, на підставі Ухвали Краматорського міського суду (суддя Груіцька Л.О.) від 14.01.2008 року. Вказує, що у Третьої Краматорської державної нотаріальної контори не було ні яких законних підстав реєструвати обтяження на майно [PERSON] [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , яка володіє 1/2 часткою квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2002 року за номером 7644. Ухвала Краматорського міського суду від 14.01.2008 року, про арешт нерухомого майна була винесена в рамках забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] і яка не має ідентифікаційного коду, про стягнення суми боргу по справі № 2-136/2008. В Ухвалі суду про забезпечення позову було зазначено, що відповідачем по справі є [PERSON] [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Краматорським МВ УМВС України в Донецькій області, що проживає в [ADDRESS] . Рішенням суду від 16.01.2008 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] [INFO] були задоволені в повному обсязі. Однак, [PERSON] , [INFO] , ні якого відношення до цивільної справи № 2-136/2008 не має і це є співпадінням анкетних даних Позивача з анкетними даними відповідача по справі № 2-136/2008 [PERSON] [INFO] . [PERSON] [INFO] ні коли не була і не є власником квартири [ADDRESS] . Більш того, станом на 25.02.2025 року згідно автоматизованої системи виконавчих проваджень інформація відносно виконавчих проваджень стосовно [PERSON] , [INFO] відсутня. Також, станом на 25.02.2025 року згідно автоматизованої системи виконавчих проваджень інформація відносно виконавчих проваджень стосовно [PERSON] , [INFO] , відсутня. Враховуючи вищевикладене, позивачка звертається до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] не з`явилась. Про час та місце розгляду цивільної справи була повідомлена належним чином. Надала через свого представника адвоката Лозового І.О. клопотання в якому розгляд справи просила проводити за її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не з`явилась. Про час та місце розгляду цивільної справи була повідомлена належним чином. Клопотань не надавала. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні не з`явилась. Про час та місце розгляду цивільної справи була повідомлена належним чином. Клопотань не надавала. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні не з`явилась. Про час та місце розгляду цивільної справи була повідомлена належним чином. Надала заяву в якій підтримала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що у кінці 2024 року під час звернення до центру надання адміністративних послуг [PERSON] [INFO] , стало відомо, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, належна їй на підставі приватної власності 1/2 частка квартири [ADDRESS] знаходиться під обтяженням, у вигляді арешту нерухомого майна. Дане обтяження було зареєстроване 30.01.2008 року № 6484314 Третьою Краматорською державною нотаріальною конторою, на підставі Ухвали Краматорського міського суду (суддя Груіцька Л.О.) від 14.01.2008 року. Вказує, що у Третьої Краматорської державної нотаріальної контори не було ні яких законних підстав реєструвати обтяження на майно [PERSON] [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , яка володіє 1/2 часткою квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2002 року за номером 7644. Ухвала Краматорського міського суду від 14.01.2008 року, про арешт нерухомого майна була винесена в рамках забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] і яка не має ідентифікаційного коду, про стягнення суми боргу по справі № 2-136/2008. В Ухвалі суду про забезпечення позову було зазначено, що відповідачем по справі є [PERSON] [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Краматорським МВ УМВС України в Донецькій області, що проживає в [ADDRESS] . Рішенням суду від 16.01.2008 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] [INFO] були задоволені в повному обсязі. Однак, [PERSON] , [INFO] , ні якого відношення до цивільної справи № 2-136/2008 не має і це є співпадінням анкетних даних Позивача з анкетними даними відповідача по справі № 2-136/2008 [PERSON] [INFO] . [PERSON] [INFO] ні коли не була і не є власником квартири [ADDRESS] . Більш того, станом на 25.02.2025 року згідно автоматизованої системи виконавчих проваджень інформація відносно виконавчих проваджень стосовно [PERSON] , [INFO] відсутня. Також, станом на 25.02.2025 року згідно автоматизованої системи виконавчих проваджень інформація відносно виконавчих проваджень стосовно [PERSON] , [INFO] , відсутня. Враховуючи вищевикладене, позивачка звертається до суду із відповідним позовом. Відповідно положень ст. 317. Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно положень ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно положень ч.2 ст. 319 Цивільного кодексу України Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. В статті 41 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), зокрема, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції встановлено, що право власності має фундаментальний характер. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Фактично ця стаття Першого протоколу складається з трьох частин, ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява No6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном». Частина 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції є заборона позбавлення власності інакше як у загально суспільних інтересах та на умовах, передбачених законом. В цій частині встановлюються підстави та обмеження можливого позбавлення права власності. Частина 3 ст.1 Першого протоколу до Конвенції визнається право держави контролювати здійснення права власності та вводити обмеження щодо такого права відповідно до загально суспільних інтересів та сплати податків або штрафів. Отже, накладення арешту та внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує законні права [PERSON] [INFO] як власника квартири 1/2 частки квартири [ADDRESS] , щодо вільного розпорядження майном унеможливлює укладення договорів відчуження, здачі в оренду. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Системний аналіз зазначених положень Закону дає підстави для висновку, що безпосереднє зняття арешту з майна у даному випадку можливе тільки на підставі рішення суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: approved