Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

22.12.2025 директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» - через систему «Електронний суд», звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЮНІТ КАПІТАЛ" заборгованість за кредитним договором №147578 від 25.07.2024 у розмірі 17548 грн. 42 коп., яка складається з 12076,81 грн. заборгованості за тілом кредиту та 4 971,61 грн. заборгованості за відсотками, 500,00 грн. заборгованість по комісії, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Свої вимоги мотивував тим, що між первісним кредитором та відповідачем укладено кредитний договір №147578 на суму 17 722 грн. Кредитний договір укладено в електронній формі на умовах Закону України «Про електронну комерцію», із застосуванням електронного підпису Відповідача. 25.07.2024 первісний кредитор здійснив безготівковий переказ коштів на платіжну картку відповідача, що підтверджує факт прийняття пропозиції про надання кредиту та виконання зобов`язання позивачем у повному обсязі . Як зазначено у позовній заяві, укладення кредитного договору відбулося відповідно до вимог статей 207, 627, 638, 1054 ЦК України та положень Закону України «Про електронну комерцію». Договір складався з індивідуальної частини, яка містила персональні умови кредитування, графіку платежів та публічної частини, розміщеної на офіційному веб-сайті кредитодавця. До укладення договору відповідачу було надано паспорт споживчого кредиту. Позивач зазначає, що відповідач пройшов процедуру реєстрації на веб-сайті кредитодавця, надав персональні дані, пройшов процедури ідентифікації та верифікації, у тому числі за допомогою системи BankID НБУ, та підтвердив свою згоду з умовами кредитування шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором fe785573, що відповідно до вимог законодавства прирівнюється до власноручного підпису. На виконання умов кредитного договору 25.07.2024 первісний кредитор здійснив переказ кредитних коштів шляхом безготівкового зарахування на платіжну картку відповідача № 4441-11ХХ-ХХХХ-3914. Факт перерахування коштів, за твердженням позивача, підтверджується довідкою про перерахування коштів. Разом із тим, відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконала, у встановлені договором строки кредитні кошти не повернула та проценти не сплатила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Позивач також зазначає, що 06.02.2025 між первісним кредитором Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та позивачем було укладено договір факторингу № 06022025, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача. Відповідно до Реєстру прав вимог №2 та Акту приймання-передачі від 06.03.2025, до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача щодо заборгованості за Кредитним договором №147578. Переходу прав вимоги відповідають норми ст. 512, 514, 1077, 1078 ЦК України. Станом на момент звернення до суду, за розрахунком позивача, загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 17548 грн. 42 коп., яка складається з 12076,81 грн. заборгованості за тілом кредиту та 4 971,61 грн. заборгованості за відсотками, 500,00 грн. заборгованість по комісії. Дані підтверджуються випискою з особового рахунку за період 06.03.2025 01.11.2025 та розрахунком заборгованості. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2026 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Також витребувано у Банка-емітента АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК" інформацію що містить банківську таємницю. Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Представник позивача просив розглядати справи у його відсутність, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином шляхом направлення судових повісток з повідомленням, відзив на позовну заяву не надала. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками та конверти з судовою повісткою, що направлявся за адресою останнього відомого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення «Адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, позицію сторін у справі, суд дійшов наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитних договорів, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до їх умов та вимог ЦК України. Судом встановлено, що 25.07.2024 між первісним кредитором Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та відповідачем було укладено кредитний договір № 147578. Як зазначено у позовній заяві, укладення кредитного договору відбулося відповідно до вимог статей 207, 627, 638, 1054 ЦК України та положень Закону України «Про електронну комерцію». Договір складався з індивідуальної частини, яка містила персональні умови кредитування, графіку платежів та публічної частини, розміщеної на офіційному веб-сайті кредитодавця. До укладення договору відповідачу було надано паспорт споживчого кредиту. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у документах, у тому числі електронних, а воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку. Частинами 3, 4, 6, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом оферти та її акцепту, а електронний договір, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин може бути підписаний, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам закону. Судом встановлено, що відповідач пройшов процедуру реєстрації на веб-сайті кредитодавця, надав персональні дані, пройшов процедури ідентифікації та верифікації, у тому числі за допомогою системи BankID НБУ, та підтвердив свою згоду з умовами кредитування шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором fe785573, що відповідно до вимог законодавства прирівнюється до власноручного підпису. На виконання умов кредитного договору 25.07.2024 первісний кредитор здійснив переказ кредитних коштів шляхом безготівкового зарахування на платіжну картку відповідача № 4441-11ХХ-ХХХХ-3914. Факт перерахування коштів, за твердженням позивача, підтверджується довідкою про перерахування коштів. Крім того, умовами договору було передбачено можливість проведення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог. З наданих документів убачається, що частина кредитних коштів була спрямована на погашення попередньої заборгованості відповідача перед кредитодавцем. Отже, суд вважає доведеним факт надання відповідачу кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, що також і не заперечується відповідачкою. Крім того зарахування на картку відповідача кредитних коштів було підтверджено наданою інформацією на виконання ухвали суду від 13.01.2026 року про витребування доказів, а саме Банк-емітент АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК" підтвердив, що на ім`я на [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) емітувалась платіжна картка 4441-11ХХ-ХХХХ-3914 та також підтверджено факт зарахування коштів на картковий рахунок маска Картки [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання або неналежне виконання зобов`язання є його порушенням. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач у встановлені договором строки кредитні кошти не повернула, проценти та комісію не сплатила, унаслідок чого виникла прострочена заборгованість. Згідно з наданим розрахунком та випискою з особового рахунку загальна сума заборгованості становить з 17548 грн. 42 коп., яка складається з 12076,81 грн. заборгованості за тілом кредиту та 4 971,61 грн. заборгованості за відсотками, 500,00 грн. заборгованість по комісії. Дані підтверджуються випискою з особового рахунку за період 06.03.2025 01.11.2025 та розрахунком заборгованості. Наведений розрахунок відповідачем не спростований, доказів належного виконання зобов`язання або погашення заборгованості до суду не подано. 06.02.2025 між первісним кредитором Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та позивачем було укладено договір факторингу № 06022025, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача. Відповідно до Реєстру прав вимог №2 та Акту приймання-передачі від 06.03.2025, до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача щодо заборгованості за Кредитним договором №147578. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Оцінивши подані докази, суд доходить висновку, що право вимоги до відповідача перейшло до позивача на законних підставах, а тому позивач є належним суб`єктом звернення до суду з цим позовом. Що стосується стягнення комісії 500 грн. 00 коп., варто вказати, що позичальнику були надані кошти на споживчі цілі, а тому, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У розумінні положень чинного законодавства України надання грошових коштів є послугою. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачиться на користь споживача. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Як вказано у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За таких обставин, пункти кредитного договору про сплату комісії за надання кредитних коштів є нікчемними. За ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочинне створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.ч. 1-3 ст. 216 ЦК України). За змістом ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За вказаних обставин, вимога про стягнення комісії задоволенню не підлягає. Таким чином, даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач отримав кредитні кошти, але свої зобов`язання по їх поверненню та сплати відсотків належним чином не виконувала, а отже зобов`язана повернути позивачу борг в загальному розмірі 17048 гривень 42 копійки, у зв`язку з чим позов слід задовольнити у вказаній частині. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» судовий збір у розмірі 2?353 грн. 90 коп. (2422,40 * 17048,42/17548,42). При вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу, які позивач визначає у розмірі 7000,00 грн. В обґрунтування заявленої суми витрат позивачем надано суду: копію договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10.09.2025 з додатком, укладеного між Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», копію додаткової угоди № №25770863121 від 11.09.2025 до договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10.09.2025, копію акту прийому-передачі наданих послуг по договору № 10/09/25-02 від 10.09.2025 10/09/25-02 від 10.09.2025. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У зв`язку з тим, що визначений позивачем розмір не є співмірним із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт, ціною позову. Суд приходить до висновку про необхідності зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а відтак з відповідача підлягає до стягнення сума витрат позивача на правничу допомогу у розмір 3000,00 гривень, оскільки саме такий розмір відповідає критеріям розумності та співмірності. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11. На підставі викладеного та

Outcome: partial