Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Представником позивача - адвокатом Воробйовим В.І., 14 серпня 2024 року подано до суду позовну заяву, в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2020 року в сумі 12300 доларів США. Вимоги обґрунтовані тим, що 25 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким [PERSON] передав [PERSON] гроші в сумі 3000 доларів США, із зобов`язанням повернути зазначену суму до 25 жовтня 2021 року. На підтвердження цього договору відповідач 25 жовтня 2020 року написала відповідну розписку про отримання вказаної суми грошових коштів. Також зобов`язалася в разі неповернення вказаних коштів сплатити неустойку (пеню) в розмірі 10% від отриманої суми за кожен місяць прострочення. Не зважаючи на те, що строк повернення суми позики, передбаченої розпискою, закінчився, відповідач борг не повернула, на неодноразові звернення позивача з цього приводу не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає. Зазначені обставини стали підставою для подання даного позову до суду. За підрахунком наведеним у позовній заяві, загальна сума боргу відповідно до розписки від 25 жовтня 2020 року складає 12300 доларів США, з яких: 3000 доларів США - сума боргу; 9300 доларів США - пеня (10% від суми позики за кожен місяць прострочення, з 25 жовтня 2021 року по день подання позову, тобто по 14 серпня 2024 року). Вказану суму позивач і просить стягнути з відповідача на свою користь. 27 травня 2025 року за наслідками розгляду вказаного позову було ухвалене заочне рішення, яке 09 жовтня 2025 року після його перегляду за заявою відповідача скасоване, справу призначено на новий розгляд. Позивач як і його представник адвокат Воробйов В.В. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомили. Раніше за часом позивачем було подано до суду заяву, в якій він позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 91). Відповідач та її представник адвокат Ісмайлова А.В. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов у строк, визначений судом, не подали. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити повторно заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Разом з цим, представник відповідача до початку судового засідання подала письмові пояснення у справі, в яких вказала, що [PERSON] , стверджує, що кошти у [PERSON] брав її батько [PERSON] , який працював у нього та кошти усі повернув, проте за юридичною необізнаністю, не забрав розписку у [PERSON] . У свою чергу [PERSON] скориставшись цим, не добросовісно подав позов до суду, аби скористатись становищем [PERSON] так як її тато [PERSON] наразі вважається пропавшим безвісти та не може свідчити в суді. [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову. А також на підставі висновків Верховного Суду вважає, що пеня нарахована неправомірно за весь період часу, коли [PERSON] навмисно не подавав усі роки позов до суду та не направляв претензію чи вимогу про повернення коштів. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 06 вересня 2022 року зареєструвала шлюб у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] ». Зазначене підтверджується копією її паспорта № [NUMBER] виданого 02 січня 2023 року та свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 06 вересня 2022 року. Згідно з розпискою [PERSON] , 25 жовтня 2020 року взяла у борг у [PERSON] 3000 доларів США і зобов`язалася повернути їх не пізніше 25 жовтня 2021 року. А також у випадку прострочення повернення наданої суми грошей [PERSON] зобов`язалася виплатити неустойку у вигляді пені у розмірі 10% від отриманої суми за кожний місяць прострочення. Оригінал вказаної розписки надано позивачем суду та судом долучено до матеріалів справи (а.с. 92). Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом зокрема у справах №464/3790/16-ц(постанова від 16 січня 2019 року), №524/4946/16 (постанова від від 08 липня 2019 року), №604/1038/16 (постанова від 12 вересня 2019 року), №161/11436/21 (постанова від 27 квітня 2023 року). Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17. Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41). З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01 червня 2022 року (справа № 559/2587/19) та від 23 червня 2023 року (справа №756/9028/20). Боргова розписка, написана [PERSON] 25 жовтня 2020 року відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки. Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Отже судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] у належній формі укладений договір позики, за яким [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США і зобов`язалася повернути їх не пізніше 25 жовтня 2021 року. А також у випадку прострочення повернення наданої суми грошей зобов`язалася виплатити неустойку у вигляді пені у розмірі 10% від отриманої суми за кожний місяць прострочення. Однак до цього часу взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала. Доказів протилежного, а саме, що [PERSON] не отримувала від [PERSON] вказаної у розписці грошової суми, а бо ж не писала і не підписувала розписку, чи написала її під впливом тиску, зрештою повернула взяті в борг грошові кошти, суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19), зазначено про те, що «у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас з огляду на приписи частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у поставах від 01 лютого 2023 року у справі № 202/7130/20 (провадження № 61-9511св22) та від 15 листопада 2023 року у справі № 369/8122/21 (провадження №61-10799св23). З огляду на те, що відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, прострочила виконання грошового зобов`язання щодо повернення позикодавцеві позики (боргу) в сумі 3000 доларів США у строк та в порядку, що встановлені договором, борг має бути стягнутий з неї в судовому порядку в повному обсязі та у тій валюті, яка визначена договором позики. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню позичена сума грошових коштів, яка становить 3000 доларів США. Щодо стягнення з відповідача пені, яку вона зобов`язалася сплачувати у разі прострочення взятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу та за підрахунком позивача її сума складає 9300 доларів США, суд приходить до наступного. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до положень ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені. У постанові Великої палати Верховного Суду від 12 грудні 2018 року у справі № 757/6367/13-ц вказано, що оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті. Якщо умовами кредитного договору передбачена пеня в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті. Прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем розпочалося з 26 жовтня 2021 року, тобто на наступний день після закінчення строку виконання умов позики, як про це сторони зазначили у розписці. Розрахунок суми пені позивачем проведений відповідно до умов договору в доларах в розмірі 10% від отриманої суми за кожен місяць, за період з 25 жовтня 2021 року по 14 серпня 2024 року (день подання позову). Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови договору позики передбачають сплату пені у встановленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з відповідача заборгованості в іноземній валюті суд приходить до висновку про стягнення з відповідача й пені в іноземній валюті, в даному випадку в доларах США. Разом з тим нарахування пені в розмірі 10% за кожен місяць прострочення суперечить принципам нарахування пені визначеним ч.3 ст.549 ЦК України (боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені). До того ж розрахована позивачем сума пені у спосіб передбачений договором позики, є явно завищеною. Крім того, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049 ЦК України суд дійшов висновку, що на договір позики від 25 жовтня 2020 року поширюється дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України так як пеня позивачем нарахована і після 24 лютого 2022 року у період дії в Україні воєнного стану. Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача пеню за період з 26 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року, сума якої за проведеним судом з урахуванням положень ч.3 ст.549 ЦК України розрахунком становить 7412 грн 65 коп. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений ним документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial