Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Яблончук В.Й., пред`явив позов до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтований тим, що між [PERSON] та [PERSON] 02.03.2019 укладено шлюб, який був зареєстрований у Надвірнянському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 34. У вказаному шлюбі, [INFO] , у них народилась дитина - син [PERSON] , який є неповнолітнім. У зв`язку із тим, що з березня 2021 року, позивач та відповідач фактично припинили підтримувати подружні стосунки, проживали окремо, не вели спільне господарство, тобто їх сімейні відносини були остаточно розірвані, а шлюб носив формальний характер, позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. 13 травня 2022 року рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області (справа №348/614/22) шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, а 14.06.2022 рішення набрало законної сили і відповідачем не оскаржувалось. Місце проживання неповнолітньої дитини не судом не визначалось. Зазначає, що весь час, після фактичного та юридичного припинення шлюбних відносин між позивачем і відповідачем, тобто з березня 2021 року та по цей час, їх спільна дитина - син [PERSON] постійно проживає із позивачем (батьком), який повністю самостійно утримує та виховує сина, у цьому також беруть участь батьки позивача - бабуся дитини - [PERSON] , [INFO] , та дідусь - [PERSON] , [INFO] , які спільно проживають сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що підставами звернення до суду є те, що у період з березня 2021 року до цього часу, відповідач проживала окремо від сім`ї і, як мати, у житті дитини сина [PERSON] участі не приймає. Дитина виховуються та утримується виключно позивачем, за допомогою його батьків бабусі та дідуся дитини. Потребами дитини відповідач не цікавиться та не бере жодної участі у його вихованні, утриманні та розвитку, відноситься до цього питання байдуже. Також зазначає, що [INFO] від іншого чоловіка у відповідача народилась дитина дочка [PERSON] , а 30.12.2022 відповідач повторно одружилась з батьком її другої дитини. На цей час відповідач, разом із дочкою від другого шлюбу, постійно проживає поза межами України, фактичне місце проживання відповідача позивачу, а також їх спільному сину [PERSON] невідомі, через відсутність спілкування та комунікації. Спільний із відповідачем малолітній син [PERSON] на цей час навчається за місцем його постійного проживання у Надвірнянському ліцеї №1 ім. В.М.Чорновола Управління освіти Надвірнянської міської ради, є учнем 1-В класу. Згідно наданої, класними керівником та директором Надвірнянського ліцею №1 ім. В.М.Чорновола характеристики на учня 1-В класу [PERSON] , [INFO] , він зарекомендував себе з позитивної сторони. Вихованням, життєдіяльністю та підготовкою до навчальних занять займається батько дитини [PERSON] , який приводить до ліцею і забирає сина після занять. Періодично з навчального закладу дитину забирає його бабуся. Мати дитини, [PERSON] не виходила на зв`язок із класним керівником, щодо питань навчання дитини та не приводила сина і не забирала його. Дитина постійно проживає сім`єю спільно із бабусею, дідусем та батьком (позивачем), який утримує сина. Дитина має міцні сімейні і соціальні зв`язки. Відповідач не приділяє сину [PERSON] ніякої уваги, не займається його вихованням, жодного разу не цікавилась станом його здоров`я, життєвим потребам та розвитку, інтересам та захопленням, потребам у зростанні, навчанням, не контактує із класним керівником та керівництвом навчального закладу ліцею. Син про маму не згадує, а отримує виховання та турботу від батька, бабусі і дідуся, які ним опікуються, приводять до ліцею та забирають після закінчення занять. У жовтні 2025 року під час короткочасного перебування в Україні відповідач усно повідомила позивача, що не має жодного бажання і наміру спілкуватись, брати участь у утриманні та вихованні їх спільної дитини - сина [PERSON] , оскільки повністю зайнята вихованням та утриманням дочки від другого шлюбу, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, немає наміру повертатись в Україну, а тому не проти розгляду справи по позбавленню її батьківських прав в суді без її участі. Крім того, відповідач, добровільно надала представнику позивача відповідну письмову заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав та розгляд судової справи без її участі. Позивач з дитиною мають постійне місце проживання, яке жодного разу не змінювали, однак, відповідач, маючи можливість і не маючи будь-яких перешкод, боку позивача та його рідних, мала можливість прийти до свого малолітнього сина додому, до дошкільного, а згодом, до молодшого шкільного закладу освіти, де навчається дитина, однак жодного разу цього не зробила і не намагалась зробити. Крім того, що відповідач не приймає жодної участі у вихованні дитини, а також не цікавиться зростанням та розвитком дитини, не приймає участь у матеріальному забезпеченні її життєдіяльності. Позивач, являючись фізичною особою-підприємцем, самостійно спроможний і, фактично від народження дитини, повністю утримує дитину та забезпечує повноцінне зростання, надає дитині можливість доступу до культурних та інших духовних цінностей, самостійно забезпечує матеріальне благополуччя дитини. Також, станом здоров`я, медичним доглядом та лікуванням дитини повністю опікується позивач. Таким чином, відповідач, повністю усунулась від виконання обов`язків матері щодо утримання та виховання дитини сина [PERSON] , вона не проявляє інтересу до його побутових та інших повсякденних потреб життя і зростання, на піклується про його фізичний та духовний розвиток, його навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується із ним, не виявляє жодного інтересу до життя та зростання малолітнього сина, свідомо нехтує своїми обов`язками матері. Син на знає як виглядає його рідна мати і давно не запитує про неї. Посилаючись на викладене та те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, позивач просив позбавити батьківських прав [PERSON] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06 січня 2026 року витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону громадянкою України [PERSON] . Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково позивач зазначив, що вони проживали за кордоном та в січні 2021 року повернулися назад, мати дитини живе 3-4 роки за кордоном, з позовом до колишньої дружини про стягнення аліментів він не звертався, двічі звертався до неї з позовом про позбавлення батьківських прав, а саме в 2022 та 2023 роках. Представник позивача зазначив, що пройшло більше часу з попереднього звернення до суду та відповідач подала заяву про позбавлення її батьківських прав. Представник служби у справах дітей Пасічнянської сільської ради позовні вимоги підтримала та зазначила про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини. Пояснила, що їй невідомо як представники служби у справах дітей отримали номер телефону відповідача щоб з нею поспілкуватися. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, відзив на позовну заяву не подала, повідомлена судом про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення на адресу її місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, ухвали про відкриття провадження у справі, копії позову з додатками та судових повісток. Проте, до суду повернуто конверти з відправленням, згідно довідки підприємства поштового зв`язку причина невручення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Також виклик відповідача у справі у судове засідання здійснено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. У постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Згідно ч. 5 ст. 259, ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом із занесенням до протоколу судового засідання постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280, 281 ЦПК України. Допитана судом свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача та його батьків десь через три будинки і працює в дитячому садочку. Матір [PERSON] вона не бачила давно, жодного разу не бачила в садочку. Останній раз бачила відповідача коли дитині було два роки. Вони тоді проживали троє, зараз двоє, а батьки позивача проживають з ним на одному подвір`ю. Останній раз вона була в гостях у позивача в 2023 році. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач по справі є її сусідом. [PERSON] залишився від двох років з батьком. Відтоді як відповідач виїхала вона не бачила її, про те що відповідач виїхала за кордон знає з чуток. Розглянувши матеріали цивільної справи, заслухавши позивача та його представника, представника третьої особи, пояснення свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що заочним рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13.05.2022 по справі № 348/614/22 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] ,зареєстрований 02.03.2019, було розірвано. Від спільного подружнього життя у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 18.06.2019, актовий запис №31. Згідно витягів з реєстру територіальної громади позивач з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Надвірнянського районного суду від 30 січня 2023 року позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини задоволено, визначено місце проживання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 02.03.2023. Згідно довідки Пасічнянської сільської ради від 02.10.2025 та акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 12.11.2025 неповнолітня дитина [PERSON] зареєстрований та проживає разом з батьком [PERSON] та батьками позивача [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] 30.12.2022 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис за №2631. Прізвище відповідача після реєстрації шлюбу залишено [PERSON] . Відповідно до нотаріально засвідченої заяви від 18.10.2025 відповідач [PERSON] не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] , а також вказала, що не заперечує проти розгляду справи в суді без її особистої присутності. Відповідно до довідки Пасічнянської сільської ради, виданої 02.10.2025 [PERSON] , позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а також вказано, що [PERSON] , [INFO] , є його сином та знаходиться на його утриманні. З характеристики Пасічнянської сільської ради від 16.09.2025 встановлено, що [PERSON] за час проживання в селі зарекомендував себе з позитивної сторони, поводив себе добре. Характер спокійний, врівноважений, спиртними напоями не зловживає. З сусідами проживає в хороших стосунках та виховує свого неповнолітнього сина [PERSON] 2019 р.н. Проявив себе як чуйний, добросовісний та відповідальний батько. Згідно довідки лікаря педіатра комунального некомерційного підприємства «Дитяча лікарня Надвірнянського району» Надвірнянської міської ради [PERSON] від 16.09.2025, [PERSON] повністю опікується дитиною [PERSON] , 2019 року народження, мама про стан здоров`я дитини не цікавиться. З характеристики Надвірнянського ліцею №1 ім. В.М. Чорновола, встановлено, що [PERSON] навчається у 1-В класі цього ліцею. Батько [PERSON] бере активну участь у вихованні дитини, спілкується з педагогами, які навчають його сина, цікавиться шкільним життям дитини, відвідує батьківські збори, приводить та забирає сина після занять. Періодично онука з навчального закладу забирає бабуся [PERSON] . Мама дитини [PERSON] не виходила на зв`язок з класним керівником за період часу з 01.09.2025 по 14.11.2025 щодо питань навчання дитини та не приводила і не забирала його із ліцею. Рішенням виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради № 1129 від 03.12.2025 «Про затвердженя висновку про доцільність позбавлення батьківських прав» затверджено висновок органу опіки та піклування Пасічнянської сільської ради, яким вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , адреса прописки: [ADDRESS] , батьківських прав щодо сина, [PERSON] , [INFO] , уродженця села Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області. Позивач [PERSON] у 2023 та 2024 роках вже звертався з аналогічними позовами до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав (справа №348/1361/23 та №348/1102/24). Відповідно до рішень за цими позовами в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. За інформацією Державної прикордонної служби України, яка надійшла на виконання ухвали суду про витребування доказів, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України [PERSON] , [INFO] , в період з 01.01.2021 по 07.01.2026 в базі даних не виявлено. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Розрив таких зв`язків означає відрізання дитини від її коріння, що можна зробити лише в дуже виняткових випадках, необхідно зробити все для збереження особистих стосунків і, якщо і коли це доречно, для «відбудови» сім`ї. У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, зокрема, зобов`язання держави вживати заходів для збереження зв`язку між батьками та дитиною, наскільки це можливо (рішення ЄСПЛ від 13 жовтня 2015 року у справі «СH проти Італії»). Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема і у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 вказано, що простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17(провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18(провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Взаємне задоволення батьків і дітей від товариства одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя». Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Підстави для позбавлення батьківських прав, закріплені в ст. 164 СК України, є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків. У постанові від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, провадження № 61-15440св19, Верховний Суд вказав, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача. Позивачем не доведено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини, які вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Позивач вже звертався з аналогічними позовами до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав та відповідно до рішень за цими позовами в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. У вказаних рішеннях суд виснував, що під час розгляду справи судом, позивач не довів належними та допустимими доказами свідоме ухилення відповідача [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, які були б законною підставою для позбавлення її батьківських прав. На обґрунтування позовних вимог позивач та його представник зазначили, що з часу переднього звернення до суду пройшло більше часу та відповідач подала заяву про позбавлення її батьківських прав, перебуваючи в Україні. Остання не зателефонувала до позивача чи до сина, не спілкувалась з дитиною особисто, не цікавилась її станом здоров`я, вихованням, фізичним та духовним розвитком, матеріальним забезпеченням, тривалий час постійно проживає за межами території України, зареєструвала інший шлюб та народила дитину, будучи в Україні не провідувала сина. Проте не знайшли свого підтвердження доводи позивача та його представника про те, що відповідач виїхала та перебуває за межами України, оскільки повторний шлюб нею зареєстровано в Україні 30.12.2022, з відповіді Центру обробки спеціальної інформації ДПС України відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянкою України [PERSON] вбачається, що у період з 01.01.2021 по 07.01.2026 в Базі даних не виявлено, відповідач 18.10.2025 особисто прибула до приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО для нотаріального посвідчення її заяви. При цьому, суд відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 СК України не погоджується з висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради № 1129 від 03.12.2025, оскільки він не є достатньо обґрунтований. У висновку встановлено обставини, на які посилається сторона позивача, та у ньому фактично констатовано належне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо дітей. При цьому, із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Поданий висновок органу опіки та піклування не містить фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача неможливо змінити, у ньому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, посилання на заяву відповідача та такий не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про можливість завдання шкоди здоров`ю та розвитку дитини, у зв`язку з чим існує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, дитина підтвердила, що пам`ятає матір, однак з нею давно не бачився, що може свідчити про те, що вона шкодує про відсутність матері у її житті. Також суд враховує, що вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності. Показання в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] тільки підтверджують відсутність відповідача [PERSON] по місцю проживання дитини, однак свідкам не відомі дійсні стосунки сторін, матері та дитини, місцеперебування колишньої дружини позивача. При цьому, проживання дитини з одним із батьків, відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого підлягає доведенню. Матеріали справи не містять докази застосування до [PERSON] заходів впливу у вигляді попередження з боку правоохоронних органів, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування тощо. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Нотаріально посвідчена заява відповідача, в якій вона не заперечує проти позбавлення батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову. Згідно з ч. 2, 3 ст. 155 СК відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Такий підхід відповідає сталій практиці Верховного Суду, що викладений зокрема у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2025 року у справі № 562/635/24, провадження № 61-16090св24. За встановлених обставин справи суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, що є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed