Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Після уточнення позовних вимог просила визнати заповіт від 05.05.2006 року недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що в межах кримінального провадження внесеному за №12023096170000041 від 12 березня 2023 року була проведена почеркознавча експертиза та висновком експерта від 27 серпня 2024 року № СЕ-19/109-24/11517-ПЧ встановлено, що підпис в графі «Підпис заповідача» у заповіті від 05 травня 2006 року, посвідченому головою Мостищенської сільської ради Пукіш Галиною Василівною, від імені [PERSON] виконаний не гр. [PERSON] а іншою особою. Позивачка зазначає, що 5 грудня 2022 р. від [PERSON] стало відомо, що у 2006 році було посвідчено заповіт головою Мостищенської сільської ради Пукіш Г.В. нібито від імені її батька, на неприватизовану земельну ділянку розміром 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в [ADDRESS] в користь [PERSON] , а на все решта належних йому прав, а також майно, що належатиме йому, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося її батько заповів [PERSON] . Позивачка вважає, що оскільки її матір [PERSON] , проживала весь час з чоловіком (заповідачем) та беручи до уваги, що це будинок маминих батьків, то рухоме та нерухоме майно, перейшло у спадщину її матері автоматично, без спадкоємців по заповіту, які пропустили строки для прийняття спадщини по заповіту та до нотаріуса не звертались. На момент звернення відповідачами у 2010 році до нотаріуса по заповіту, позивачка вже мала інвалідність, яка наступила набагато раніше, після перенесеного нею інсульту у 2006 році. Тому відповідачі не могли обійти її як спадкоємицю по закону першої черги. Завдяки досудовому розслідуванні, позивачці стало відомо про факт підробки заповіту від 05.05.2006, враховуючи, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, просила визнати такий заповіт недійсним. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Шевченко К.Т. подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити за його необґрунтованістю, стягнути з позивача витрати по справі. Зазначає, що факти викладені позивачкою не відповідають дійсності, ставити питання перед судом про недійсність заповіту може лише особа, яка прийняла спадщину, а позивачка пропустила такий строк і не прийняла її у відповідності до ст. 1268 ЦК України. Таким чином її права оспореним заповітом не були порушені. Також у відзиві на позов, відповідач наполягає на тому, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки спірний заповіт було укладено у 2006 році, а з позовною заявою вона звернулася лише у 2025 році. На думку відповідача, позивачка одразу після смерті [PERSON] знала про наявність заповіту, а тому пропустила строк позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачкою строків позовної давності. Ухвалою суду від 23.12.2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 23.01.2026 позивачкою подано відповідь на відзив, вважає його неналежним, жодного належного доказу та додатків на свої заперечення ним не надано, як і не подано ніяких пояснень та обґрунтувань на позовну заяву. Просила суд не брати до уваги поданий відзив на позовну заяву. 30.01.2026 представник відповідача [PERSON] , адвокат Гавриленко В.Г. подав відзив, в якому вказує, що викладені обставини адвокатом Шевченко К.Т. повністю підтримує, вважає позовні вимоги безпідставними, просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 03.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка та її представниця у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі із підстав викладених в позовній заяві. Просили визнати заповіт від 05.05.2006 року недійсним, оскільки він виконаний не спадкодавцем [PERSON] а іншою особою, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Шевченко К.Т. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних з підстав викладених у відзиві на позов. Якщо суд прийде до висновків про обґрунтованість позову, просив застосувати наслідки пропущення позивачкою строків позовної давності та відмовити у позові з цих підстав. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Гавриленко В.Г. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Вважає, що позивачка не входить до кола спадкоємців та її права у жодному разі не є порушеними. Допитана у судовому засіданні [PERSON] , в якості свідка суду повідомила, що її дідусь [PERSON] фізично не міг підписати заповіт від 05.05.2006 року, оскільки мав хворобу, яка не дозволяла таке зробити. Підпис у спірному заповіті виконаний каліграфічно, а в дідуся тряслися руки. Відповідачі не мають права спадкувати майно [PERSON] , оскільки не допомагали йому по господарству, натомість мама позивачки та її батько часто приїжджали з Миколаївської області та надавали таку допомогу. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим на підставі актового запису №9 виконкомом Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області (а.с.52). [INFO] померла [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим на підставі актового запису №10 виконкомом Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області (а.с.53). Згідно довідки №79, яка видана виконкомом Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, відповідно до запису в погосподарській книзі виконкому Мостищенської сільської ради №4, за гр. [PERSON] , котрий помер [INFO] , та постійно проживав і був зареєстрований до дня смерті в [ADDRESS] значиться: незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] і розташований на не приватизованій земельній ділянці розміром 0,20га, що знаходяться на території Мостищенської сільської ради. В даному будинку зареєстрованих осіб не має. Відсутня заборгованість по податках та платежах за поточний рік (2010). Відсутність арешту, заборони на спадковому незакінченому будівництвом будинку перевірено. Заповіт від імені [PERSON] у виконкомі Мостищенської сільської ради посвідчувався 05.05.2006р. за реєстром №10, який не змінювався і не відмінявся (а.с.16). Відповідно до копії заповіту від 05 травня 2006 року, посвідченому головою Мостищенської сільської ради Пукіш Галиною Василівною, заповідач [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження на неприватизовану земельну ділянку розміром 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в [ADDRESS] в користь [PERSON] , а на все решта належних йому прав, а також майно, що належатиме йому, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповів [PERSON] (а.с.17). 09.09.2010 [PERSON] звернувся із заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с.18). Листом №352/02-31 від 10.06.2010 державного нотаріуса Калуської районної нотаріальної контори Локатир М.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с.19). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 65360474 від 29.06.2021 значиться зареєстрований заповіт [PERSON] (а.с.20). В матеріалах справи наявна копія Дублікату що має силу оригіналу заповіту [PERSON] який на випадок своєї смерті зробив розпорядження на неприватизовану земельну ділянку розміром 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в [ADDRESS] в користь [PERSON] , а на все решта належних йому прав, а також майно, що належатиме йому, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповів [PERSON] . Дублікат виданий старостою села Мостище [PERSON] (а.с.21-22). Відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальних дій Мостищенської сільської ради на січень 2006р. наявний запис №27 про посвідчення заповіту [PERSON] в користь спадкоємців [PERSON] та [PERSON] (а.с.23-25). Згідно довідки №40/02-24 від 03.04.2023, яка видана старостою села Мостище Булавинцем В.Т. відповідно до запису в погосподарській книги №3 (2006-2010 роки), особовий рахунок № [NUMBER] , на день смерті гр. [PERSON] , який помер [INFO] , в будинку по [ADDRESS] , була зареєстрована та проживала його дружина, [PERSON] , 1936 р.н. (а.с.26). На підставі копії висновку судово-почеркознавчої експертизи Івано-Франківського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 27.08.2024 року № СЕ-19/109-24/11517-ПЧ встановлено, що підпис в графі «Підпис заповідача» у заповіті від 05 травня 2006 року, посвідченому головою Мостищенської сільської ради Пукіш Галиною Василівною, від імені [PERSON] виконаний не гр. [PERSON] а іншою особою (а.с.116-124). Заслухавши учасників справи, допитавши свідка, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Дані правовідносини регулюються наступними нормами права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У даній цивільній справі позивачка звернулась із вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаючись, зокрема на те, що спадкодавець не підписував оспорюваний заповіт, його умови не погоджував, його волевиявлення не було вільним. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), від 01 листопада 2023 року у справі № 730/624/20 (провадження № 61-5984св23). У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений, зокрема з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Разом із тим, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту. Наявність у матеріалах справи копії висновку судово-почеркознавчої експертизи Івано-Франківського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 27.08.2024 року № СЕ-19/109-24/11517-ПЧ свідчить, що підпис в графі «Підпис заповідача» у заповіті від 05 травня 2006 року, посвідченому головою Мостищенської сільської ради Пукіш Галиною Василівною, від імені [PERSON] виконаний не гр. [PERSON] а іншою особою. Оскільки у частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним, тому оспорюваний у цій справі заповіт від 05.05.2006 року є нікчемним в силу вимог закону. З урахуванням наведеного, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України це має наслідком його нікчемність. Таким чином ставити позовну вимогу про визнання оспорюваного заповіту недійсним є помилковим, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним. Оцінюючи заяву представника відповідача адвоката Шевченка К.Т. про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Так, у постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі №826/13768/16(11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен маєправо на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові. Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі №910/18560/16(12-143гс18) зазначено, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: №522/1029/18 (14-270цс19); №522/2110/15-ц (14-247 цс 18) /п. 61; №522/2201/15-ц (14-179 цс 18) /п. 61/; №522/2202/15-ц (14-132цс18) /п. 61/; № 372/1036/15-ц(14-252цс18);№904/10956/16(12-90гс19);№ 183/1617/16 (14-208 цс 18) /п.п. 73/; №911/1437/17(12-226гс18) /п. 76/. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Оскільки суд дійшов до переконання про відмову в задоволенні позову [PERSON] , у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача, у суду не виникає обов`язку зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Згідно ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed