Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

У провадженні суду перебувала цивільна справа № 369/19770/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської від 19 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна відмовлено. 25 лютого 2026 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] адвоката Щербини Яни Миколаївни надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, яка була зареєстрована в суді 25 лютого 2026 року за вхідним № 10513/26. В обґрунтування поданої заяви зазначила, що у відзиві на позовну заяву Відповідач [PERSON] в порядку ст. 134 ЦПК України повідомила суд та надала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 30 200,00 грн. У порядку п. 8 ст. 141 ЦПК України представник відповідача 27.01.2026 року подала заяву про розгляд справи без участі Відповідача та її представника, у якій зазначила про подання доказів понесених [PERSON] витрат протягом 5 днів від дати ухвалення рішення по справі. У зв`язку із чим просить суд ухвалити додаткове рішення по справі № 369/19770/23, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25200,00 грн. 09 березня 2026 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] адвоката Ювченка Андрія Васильовича надійшло клопотання, яке було зареєстроване в суді 11 березня 2026 року за вхідним № 13632/26. У вказаному клопотання зазначив, що сторона позивача вважає, що вказана заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Документи, подані представником відповідача на підтвердження факту здійснення відповідних витрат не відповідають вимогам до документів, що мають подаватися на підтвердження обставин, які є предметом доказування у вказаній справі, встановленим ст. 137 ЦПК України. Крім того, вказує, що заявлений представником відповідача розмір витрат на правову допомогу є очевидно необґрунтованим, вартість наданих послуг є вочевидь завищеною, а стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача у даному випадку є способом надмірного збагачення відповідача. Витрати відповідача не були неминучими, а їх розмір обґрунтованим та розумним, а розмір правової (правничої) допомоги не визначений відповідним договором, що, відповідно до вимог ЦПК України, унеможливлює задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову (правничу) допомогу. У судове засідання учасники справи не викликались, у зв`язку із відсутністю необхідності, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 270 ЦПК України, суд вважає за можливе провести засідання без виклику учасників справи. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку. У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської від 19 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна відмовлено. 25 лютого 2026 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] адвоката Щербини Яни Миколаївни надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, яким вона просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25200,00 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано наступні докази: договір про надання правової (правничої) допомоги від 25 жовтня 2023 року, додаткова угода №1 від 30 грудня 2024 року до договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 жовтня 2023 року, акт наданих послуг від 22 лютого 2026 року, рахунок-фактуру на сплату наданих послуг та судових витрат від 22 лютого 2026 року та довідка № 9 про сплату наданих послуг щодо правової та правничої допомоги від 22 лютого 2026 року. Відповідно до п.п. 5.1. Договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 жовтня 2023 року, розмір винагороди адвоката визначається шляхом множення кількості годин, фактично витрачених Адвокатом на виконання доручень Клієнта та надання Клієнту правової допомоги за цим Договором, на розмір Винагороди Адвоката за одну годину роботи, який погоджується сторонами додатково. Згідно акту наданих послуг від 22 лютого 2026 року, адвокат виконав, а клієнт прийняв у період з 15 лютого 2024 року по 22 лютого 2026 року послуги в межах справи № 369/19770/23 на загальну суму 25200,00 грн. Витрати на професійну правничу допомогу становлять в розрахунку 2000,00 грн. за 1 годину роботи адвоката. Вартість наданих послуг з правової та правничої допомоги було сплачено [PERSON] готівкою, що підтверджується Довідкою № 9 про сплату наданих послуг щодо правової та правничої допомоги від 22 лютого 2026 року. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Положення ч. 5 ст. 137 ЦПК України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06 березня 2019 року. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції ВС/КГС викладеній в додатковій постанові від 24 січня 2019 року у справі №922/15944/17. У відповідності до висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначені розміру витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню на користь відповідача, судом враховуються заперечення позивача щодо неспівмірності заявлених відповідачем вимог. Суд, оцінюючи обґрунтованість заяви відповідача, заперечення позивача в контексті положення ч. 4 ст.137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, вважає, що заявлена позивачем сума є необґрунтованою. При цьому суд погоджується з доводами позивача про неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу з реальним обсягом такої допомоги у суді, часом, витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у суді), критерію реальності таких витрат. З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність цієї справи, предмет спору, кількість судових засідань; з огляду на приписи п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що представником відповідача було зазначено, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду буде подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд вбачає наявність підстав для задоволення заяви представника відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25200,00 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, фінансового стану обох сторін, а відтак заяву представника відповідача задовольнити повністю, у зв`язку з чим вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення у даній справі.

Outcome: approved