Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах по суті. У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до суду з означеним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позові від 22.04.2025 року, просив: - визнати недійсним заповіт [PERSON] від 30 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Виноградовою Владиславою Юріївною, зареєстрований в реєстрі за № 860 (бланк НРК 212865); - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на гараж, загальною площею 32,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на легковий автомобіль марки HONDA CRV, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , об`єм двигуна 2354 см.куб, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; Свої вимоги мотивував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , [INFO] , після смерті якого залишилося зазначене вище спадкове майно. 12.07.2022 року позивач, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Ганни Василівни, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі, номер спадкової справи 100/2022. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру заповітів позивачу стало відомо про наявність заповіту, який начебто був складений батьком 30.07.2021 року у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградової В.Ю. 15 лютого 2023 року [PERSON] звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, з підстав наявності заповіту. З тексту заповіту вбачається, що [PERSON] , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким все належне йому майно, з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів [PERSON] , яка доводиться позивачеві донькою. Справжність підпису [PERSON] у зазначеному заповіті позивач оскаржує, наполягає на тому, що [PERSON] не мав волевиявлення на посвідчення заповіту, оскільки він являється єдиним сином спадкодавця, останній був фахівцем в галузі права, відносини між батьком та сином були довірчі та відверті, [PERSON] ніколи не мав наміру на укладення заповіту Таким чином, позивач у заяві про зміну предмету позову, після проведеної почеркознавчої експертизи, наполягає на застосуванні до зазначеного заповіту, вимог ст. 202, 215 ЦК України, та просить визнати його недійсним. Крім того, у позові [PERSON] звертає увагу на те, що заповіт був складений з порушенням вимог, визначених у п.п. 1.3 п.1 гл. ІІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22.02.2012 року, а саме у заповіт не зазначене місце та час складання заповіту, а місце народження заповідача зазначене з помилкою. Крім того, посилаючись на загальні вимоги ст. 328 ЦК України, щодо набуття права власності, позивач просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , на гараж, загальною площею 32,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на легковий автомобіль марки HONDA CRV, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , об`єм двигуна 2354 см.куб, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (т.1, а.с. 2-5, т.2, а.с. 193-198). У відзиві на позов представник відповідача адвокат Келембет І.М. наполягала на тому, що 30 липня 2021 року [PERSON] особисто звертався до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградової В.Ю. для посвідчення заповіту, [PERSON] не була присутня під час посвідчення заповіту, такий заповіт їй був переданий [PERSON] особисто у вересні 2021 року. [INFO] [PERSON] помер, тому 24 жовтня 2022 року [PERSON] поштою направила заяву про прийняття спадщини. Відповідачка звертає увагу суду на те, що між нею та її батьком завжди були гарні відносини, як і з дідусем та бабусею. Після смерті діда вона декілька разів намагалася поговорити зі своїм батьком, однак останній почав ігнорувати будь-які розмови, а потім звернувся до суду з означеним позовом, тому представник відповідача наголошує на відсутності доказів щодо вжиття позивачем заходів досудового врегулювання спору (т.1, а.с. 48-49). Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Самарівського (колишня назва - Новомосковського) міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороки О.В. від 23 лютого 2023 року відкрите провадження по справі, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження (т.1, а.с. 17). Ухвалою судді Самарівського (колишня назва - Новомосковського) міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороки О.В. від 23 березня зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Ганну Іванівгу надати копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (т.1, а.с. 18). Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року по справі призначено посмертну судову почеркознавчу експертизу (т.1, а.с. 63). Ухвалою суду від 08 червня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (т.1, а.с. 85-86). Ухвалою суду від 30 червня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (т.1, а.с. 101-102). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2023 року апеляційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2023 року, - повернуто апелянту (т.1, а.с. 121-123). Ухвалою суду від 01 листопада 2023 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградову Владиславу Юріївну (т.1, а.с. 147). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року ухвалу суду першої інстанції від 07.10.2024 року, - скасовано, справу направлено для продовження розгляду справи (а.с. 209-214). Ухвалою суду від 29 січня 2024 року відмовлено відповідачеві [PERSON] у прийнятті заяви про визнання позову, цією ж ухвалою призначено по справі посмертну судову почеркознавчу експертизу (т.1, а.с. 185-186). Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів (т.2. а.с. 7-9). Ухвалою суду від 17 грудня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів (т.2. а.с. 37-69). Ухвалою суду від 05 лютого року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів (т.2. а.с. 107). Ухвалою суду від 11 березня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів (т.2. а.с. 140-141). Ухвалою суду від 01 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи (т.2. а.с. 184-186). Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову (т.2, а.с. 237 Ухвалою суду від 23 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної судово-медичної експертизи (т.2. а.с. 252-253). Ухвалою суду від 03 липня 2025 року закінчене підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті (т.3, а.с. 10-13). Ухвалою суду від 08 серпня 2025 року визнано зловживанням процесуальними правами з боку відповідача щодо клопотання, яке вже вирішене судом та залишено без розгляду клопотання відповідача про призначення повторної почеркознавчої експертизи (т.3, а.с. 44-46). Ухвалою суду від 13 серпня 2025 року відмовлено представникові відповідача у призначенні комплексної експертизи, посмертної, судово-психіатричної та судово-медичної експертизи (т.3, а.с. 50-51). Ухвалою суду від 11 березня 2026 року відмовлено представникові відповідача у задоволенні клопотання про призначення комплексної судової експертизи. Позиція сторін в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, надав детальні пояснення щодо обставин, викладених у його позові. Представник позивача позов підтримала. Відповідачка позов не визнала, особливу увагу звернула на своє клопотання про визнання доказу не допустимим. Представник відповідача позов не визнала. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Виноградова В.Ю. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність (т.1, а.с. 159). Приватний нотаріус Самарівського районного нотаріального округу Шевченко Г.В. в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідност.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] в місті Новомосковську Дніпропетровської області помер [PERSON] , [INFO] , уродженець села Грушуватка, П`ятихатського району, Дніпропетровської області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (актовий запис № 968), видане Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковськму районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (т.1, а.с. 8). З матеріалів спадкової справи № 100/2022, заведеної після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Ганною Василівною, вбачається, що 12 липня 2022 року із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлого [PERSON] (т.1, а.с. 27). 01.11.2022 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Ганною Василівною прийнято заяву [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом, справжність підпису якої посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М. (т.1, а.с. 36). На виконання ухвали суду про витребування доказів, суду надано оригінал заповіту [PERSON] , що був посвідчений 30 липня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 860), у відповідності до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким все належне йому майно, з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів [PERSON] (т.1, а.с. 163). У відповідності до висновку № 4036/24-62 від 08.08.2024 року експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Годзя В.С. за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи зроблено висновки: «Підпис у графі «Підпис» заповіту складеного 30 липня 2021 року від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 860, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописні записи: «Заповіт прочитано мною особисто та у графі «Підпис» заповіту складеного 30 липня 2021 року від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 860, виконані не [PERSON] , а іншою особою» (т.1, а.с. 212-220). Правовідносини щодо визнання заповіту недійсним врегульовані наступними нормами закону, а саме. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У позові [PERSON] оспорює справжність підпису заповідача [PERSON] в оспорюваному правочині, однак його недійсність не може бути встановлена судом, виходячи з наступного. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У справі, що яка є предметом розгляду, [PERSON] звернувся із вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаючись, зокрема на те, що спадкодавець не підписував оспорюваний заповіт, його умови не погоджував, його волевиявлення не було вільним. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), від 01 листопада 2023 року у справі № 730/624/20 (провадження № 61-5984св23). У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений, зокрема з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Разом із тим, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту. Як зазначав суд вище, в матеріалах справи наявний висновок судово-почеркознавчої експертизи Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 08.08.2024 року № 4036/24-32, згідно з яким «Підпис у графі «Підпис» заповіту складеного 30 липня 2021 року від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 860, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописні записи: «Заповіт прочитано мною особисто та у графі «Підпис» заповіту складеного 30 липня 2021 року від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 860, виконані не [PERSON] , а іншою особою» (т.1, а.с. 212-220). Оскільки у частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним, тому оспорюваний у цій справі заповіт від 30 липня 2021 року є нікчемним в силу вимог закону. З урахуванням наведеного, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемності. Аналізуючи викладене у суду відсутні підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним. Оцінюючи проведену посмертну почеркознавчу експертизу, з урахуванням поданих відповідачем клопотань про визнання проведеної експертизи не допустимим, не належним, не достовірним доказом, суд звертає увагу на наступне. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, [PERSON] зазначив, що заповіт підписаний не його батьком. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен в мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Так, у цій справі висновок судового експерта від 08.08.2024 року № 4036/24-32 за результатами проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи було складено на виконання ухвали Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.01.2024 року про призначення вказаної експертизи, якою доручено провести експертизу за наявним в матеріалах справи оригіналом заповіту від імені [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю. та рядом документів, що надані разом з матеріалами справи (т.1, а.с. 195-208). Вищевказаний висновок експерта містить чітку та однозначну відповідь на поставлене судом питання, а саме, що «Підпис у графі «Підпис» заповіту складеного 30 липня 2021 року від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 860, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописні записи: «Заповіт прочитано мною особисто та у графі «Підпис» заповіту складеного 30 липня 2021 року від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 860, виконані не [PERSON] , а іншою особою» (т.1, а.с. 212-220). При цьому відповідач не надав будь-яких доказів, які спростовували б зазначений висновок судового експерта. Натомість, допитаний в ході судового розгляду експерт [PERSON] надав чітку та однозначну відповідь на те, що подані для експертизи досліджувані рукописні записи разом зі зразками почерку та підпису [PERSON] при порівнянні мають розбіжності загальних почергових ознак. Порівняльний матеріал, який наданий на дослідження, виконаний однією і тією ж особою, а в досліджуваному заповіті розбіжності є стійкими та суттєвими, які виходять за межі варіативності почерку та підпису [PERSON] , і в своїй сукупності дають всі підстави для категоричного висновку про те, що підпис та почерк у заповіті, виконаний не [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка була сімейним лікарем [PERSON] з 2011 року надала показання про те, що [PERSON] майже не звертався за медичною допомогою до тих пір, поки не захворів на цироз печінки. До самої смерті спадкодавець самостійно пересувався, був при пам`яті, йому були призначені ліки, які відновлюють функцію печінки. Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. Статтею 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини. Згідно з частинами першою-шостою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта. Питання, які ставляться перед експертом, мають бути сформульовані чітко, ясно і таким чином, щоб вони виключали неоднозначне їх розуміння й тлумачення та відповідали тим об`єктам і матеріалам, які направляються на експертизу. Недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі. В абзаці четвертому пункту 3.3 розділу III Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року (далі - Інструкція), зазначено, що орієнтовний перелік питань, що можуть бути поставлені при проведенні відповідного виду експертизи, наведено в Науково-методичних рекомендаціях з питань підготовки і призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145 (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) (далі - Рекомендації). Згідно із пунктом 1.1. Розділу І Рекомендацій основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Відповідно до частини шостої статті 72 ЦПК України експерт має право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи; 2) заявляти клопотання про надання йому додаткових матеріалів і зразків, якщо експертиза призначена судом; 3) викладати у висновку експертизи виявлені в ході її проведення факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання; 4) бути присутнім під час вчинення процесуальних дій, що стосуються предмета і об`єктів дослідження; 5) для цілей проведення експертизи заявляти клопотання про опитування учасників справи та свідків; 6) користуватися іншими правами, що надані Законом України «Про судову експертизу». Права судового експерта визначені також статтею 13 Закону України «Про судову експертизу» та пунктом 2.1 розділу ІІ Інструкції. Згідно з пунктом 1.13. Рекомендацій достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця. Отже, під час проведення судових експертиз експерт має цілий обсяг прав, якщо під час проведення експертного дослідження виникне необхідність у отриманні додаткових документів чи вирішенні певних обставини та питань, разом з цим має право викладати у висновку експертизи виявлені в ході її проведення факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання. Враховуючи викладене, посилання відповідача та представника відповідача на те, що експертизу проведено за відсутності достатньої кількості вільних та умовно вільних зразків підпису та почерку, необхідних для надання висновку, є неспроможним. Відмовляючи у проведенні повторної почеркознавчої експертизи, суд керувався тим, що висновок судового експерта від 08.08.2024 року № 4036/24-32 за результатами проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи містить чітку та однозначну відповідь на поставлене судом питання. Експерт був повідомлений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок відповідно до статей 384, 385 Кримінального кодексу України. Порушень порядку призначення і проведення експертизи також не встановлено, а твердження сторони відповідача про сумніви у правильності висновку експерта не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, повторне призначення експертизи призвело б до необґрунтованого затягування строків розгляду цієї справи, розгляд якої неодноразово відкладався саме за клопотанням сторони відповідача для підготування клопотання про призначення різного роду та виду експертиз. Згідно зі статтею 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Абзацом четвертим підпункту 1.2.14 пункту 1.2 розділу I Інструкції визначено, що повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи. Стороною відповідача не наведено у клопотанні належних та достовірних доказів, які б дали можливість суду дійти висновку про наявність підстав для недовіри висновку експерта. При цьому висновок експерта містить чітку та однозначну відповідь на поставлене судом питання, судом не встановлено обставин, які б свідчили про необґрунтованість висновку експерта, що він суперечить іншим матеріалам справи чи викликає сумніви в його правильності. Вирішуючи позов в частині визнання права власності на спадкове майно, суд бере до уваги наступне. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.02.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 938, [PERSON] набув право власності на квартиру, загальною площею 82,41 кв.м., житловою площею 50 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.2, а.с. 201-202). Технічні характеристики наведені у технічному паспорті на квартиру (т.2, а.с. 203), у відповідності до якого загальна площа квартири становить 80,1 кв.м., житлова 50 кв.м. Стороною позивача на підтвердження набуття права власності [PERSON] на автомобіль марки HONDA CRV, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , об`єм двигуна 2354 см.куб. надано відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (т.2, а.с. 204), а на підтвердження набуття права власності на гараж, загальною площею 32,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , надане відповідне свідоцтво про право особистої власності на гараж, видане виконавчим комітетом Новомосковської міської ради 10.06.1996 року на ім`я [PERSON] (т.2, а.с. 217-218). Правовідносини щодо визнання права власності на спадкове майно, в порядку спадкування за законом, врегульовані наступними нормами закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. В силу ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом. Згідно із ст.ст.1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Частина 1 ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання , у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення , перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову І практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу П «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Відповідно до ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Приймаючи до уваги вищенаведене, оцінивши всі докази в сукупності та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони позивача щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. Питання щодо судових витрат належить вирішити, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі судовий збір у розмірі 15140 гривень.

Outcome: partial