Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Згідно з позовною заявою, 26 березня 2019 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений Договір позики грошових коштів. Відповідачці передано у борг 60 000,00 доларів США з обов`язком повернення до 26 березня 2022 року. Договором передбачено, що за кожен місяць користування коштами Відповідачка зобов`язана сплачувати Позивачу 2% від суми позики, що становить 1 200,00 доларів США щомісяця. Відповідачка не повернула суму позики та не здійснила жодної сплати відсотків за користування грошовими коштами. Позивач просить стягнути з Відповідачки 85 200,00 доларів США відсотків, нарахованих за період з 26 березня 2019 року по 26 лютого 2025 року, що становить 71 повний місяць, посилаючись на право одержання процентів до дня фактичного повернення позики. Відповідачка визнає факт укладення Договору позики, але заперечує проти задоволення позову. Стверджує, що повернула Позивачу основну суми позики у розмірі 60 000,00 доларів США протягом 2020-2021 років, що призвело до припинення зобов`язання. Крім того, вважає, що право Позивача на нарахування передбачених договором відсотків за користування позикою припинилося після спливу визначеного договором строку повернення позики, тобто після 26 березня 2022 року. З огляду на це, Відповідачка не погодилася з розрахунком 71 місяця, стверджуючи, що вказаний період охоплює 59 місяців. Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України). Прийняття виконання зобов`язання має бути посвідчене кредитором письмовим документом. Боржник, виконуючи зобов`язання, має право вимагати розписку (стаття 545 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Стаття 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором За змістом частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тягар доказування щодо факту виконання грошового зобов`язання покладається на боржника. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 26 березня 2019 року між Позивачем та Відповідачкою було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 655. Згідно з умовами договору позики, Позивач передав у власність Відповідачки грошові кошти у сумі в розмірі $ 60000,00 USD. Договором встановлено кінцевий термін повернення позики 26 березня 2022 року (пункт 5). Пунктом 3 Договору визначено, що за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник сплачує відсотки в сумі 2 %. Позивач вимагає стягнення з Відповідачки процентів за користування позикою протягом 71 місяця (з 26.03.2019 по 26.02.2025) на суму $ 85 200,00 USD. Отже, факт існування боргового зобов`язання Відповідача підтверджено нотаріально посвідченим договором позики. Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, тягар доказування факту виконання грошового зобов`язання (повернення позики) покладається на боржника Відповідачку в цій справі. Відповідачка, заперечуючи позовні вимоги, стверджує про повернення позики у 2020-2021 роках, але не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту. Відповідно до статті 545 ЦК України, боржник має право вимагати від кредитора розписку або інший письмовий документ про виконання зобов`язання. Відсутність у матеріалах справи таких документів, як розписки Позивача про отримання коштів чи банківських платіжних доручень, свідчить про недоведеність факту повернення позики. Таким чином, суд відхиляє заперечення Відповідачки про повернення боргу як такі, що є безпідставними та не підтвердженими належними доказами. Отже, зобов`язання Відповідачки з повернення позики є невиконаним, що дає підстави для нарахування кредитором передбачених Договором процентів. Водночас усталена практика Верховного Суду в подібних справах свідчить про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 408/8199/16-ц). Суд відхиляє доводи Позивача про те, що нарахування процентів має тривати до дня фактичного повернення позики, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС) від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17. Суд вважає це посилання некоректним застосуванням правової доктрини. У згаданій постанові ВП ВС розглядала умови конкретного кредитного договору, де було прямо передбачено, що нарахування процентів «повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі». ВП ВС не встановлювала нове універсальне правило. Вона лише констатувала, що якщо договір містить таку умову, то вона є договірним зобов`язанням між сторонами. Однак, навіть у цій справі ВП ВС підтвердила свій ключовий висновок, що після закінчення строку нарахування процентів за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України) припиняється, а після прострочення підлягають стягненню річні проценти (ст. 625 ЦК України). Отже, проценти, передбачені статтею 1048 ЦК України та умовами договору (2 % щомісячно), є платою за правомірне користування грошовими коштами. Ця плата може нараховуватися лише у межах погодженого сторонами строку позики (кредитування). Після спливу строку повернення позики, тобто після 26 березня 2022 року, правовідносини між сторонами переходять з договірних (регулятивних) в охоронні, а проценти за користування припиняють своє нарахування. Захист прав Позивача у період прострочення здійснюється через застосування статті 625 ЦК України (3% річних та інфляційні втрати), якщо такі вимоги були заявлені. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість стягнення процентів лише за період з 26 березня 2019 року по 26 березня 2022 року. Оскільки договором позики було встановлено кінцевий строк повернення 26 березня 2022 року, суд погоджується з необхідністю часткового задоволення вимог Позивача про стягнення процентів за період з 26.03.2019 р. по 26.03.2022 р. Згідно з умовами договору, позичальник сплачує відсотки у розмірі 2 % за кожен місяць користування коштами. На підставі викладеного суд доходить висновку, що сума процентів за користування позикою (ст. 1048 ЦК України), яка підлягає стягненню з Відповідача в межах погодженого строку позики, становить 43 200,00 доларів США ($ 60 000 USD х (36 місяців х 2%) = $ 60 000 USD х 72%). Таким чином, позовні вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню у розмірі 43 200,00 доларів США, що є сумою процентів за користування кредитними коштами, нарахованою протягом погодженого строку позики. Ухваливши рішення по суті справи суд повинен вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України, згідно з частиною першою якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних. Оскільки позов задоволено на 50,7% (сума задоволених вимог $43 200 від загальної ціни позову $85 200), з Відповідачки на користь Позивача на відшкодування судового збору підлягають стягненню 7 983,68 грн сплаченого за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial