Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, просить визнати інформацію образливою (наклепом) та такою, що порушує її права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації, яку [PERSON] повідомила її чоловіку наступного змісту: «я була певна, що ваша дружина спить з моїм чоловіком з 2006 року», зобов`язати таку спростувати її, шляхом повідомлення [PERSON] інформації чоловіку [PERSON] [PERSON] будь-яким месенджером на його особистий акаунт чи номер телефону, що відбудеться після судового рішення у цій справі наступного тексту спростування: «свої домисли, які носять образливий характер, порушують честь і гідність [PERSON] , які не підтверджені фактами, я не мала права повідомляти, тому прошу мене вибачити». Позов мотивує тим, що є підполковником, учасником бойових дій та проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України з 29 серпня 1996 року по теперішній час. Окрім того, має науковий ступінь кандидата історичних наук, вчене звання - старший науковий співробітник, авторка більш ніж 200 наукових праць, монографій, підручників та навчально-методичних праць. 3 04 листопада 1988 року (37 років) перебуває у шлюбі з [PERSON] , має сина. 3 04 серпня 2005 року проходить військову службу в Національній академії сухопутних військ. Причиною подання позову про захист честі, гідності та ділової репутації є повідомлення у соціальній мережі Інстаграм, яке надійшло на акаунт її чоловіка з акаунту дружини її начальника [PERSON] - [PERSON] , яке містить ознаки наклепу - поширення завідомо неправдивої інформації щодо неї, а саме: «Я була певна, що ваша дружина спить з моїм чоловіком з 2006 року». До призначення у серпні 2018 року на посаду професора кафедри МОШКР завжди мала підтримку та всіляке сприяння зі сторони своїх командирів і начальників - командирів бригади, полку, командувачів військами Західного оперативного командування, керівного складу Академії, які, передусім, цінували її професійні якості. З її думкою і знаннями завжди рахувались, оскільки ніколи не зупинялась на досягнутому і завжди прагнула бути професіоналом у дорученій їй справі, про що, вважає, свідчать дипломи з відзнакою про закінчення вищих навчальних закладів та отримані кваліфікації викладача історії, інженера-аналітика інформаційних управляючих систем, освітній рівень магістра з управління навчальним закладом, оперативний рівень військової освіти, а також науковий ступінь і вчене звання. Жодних конфліктних ситуацій із дружинами своїх командирів і начальників ніколи не виникало, незважаючи, що була набагато молодшою за віком. Від полковника [PERSON] очікувала підтримку у службових питаннях, адже була призначена наказом Міністра оборони України на посаду, яка у кафедральній ієрархії посідає третє місце (після посад начальника кафедри та заступника начальника кафедри) та на яку, зазвичай, призначаються досвідчені науковці. До призначення на посаду професора кафедри МОШКР з полковником [PERSON] спілкувалась виключно у межах виконання нею обов?язків за посадою начальника лабораторії розробки комп?ютерних технологій навчання інформаційно-обчислювального центру Академії та начальника науково-дослідної лабораторії (військово-історичних досліджень) Наукового центру сухопутних військ. За напрямом професійної діяльності постійно брала участь у службових нарадах, показових заняттях та наукових конференціях на рівні керівного складу Академії, тому науково-педагогічні працівники навчального закладу її знали і часто звертались за консультаціями та допомогою. Протягом семи років військової служби на кафедрі МОШКР, починаючи з 09 серпня 2018 року, полковник [PERSON] , створював всі умови для того, щоб вона змінила місце служби, а її спілкування з ним більше нагадувало аб?юзивні відносини, ніж службові, намагалась переконати його, що хоче зробити якнайкраще для кафедри і слухачів, проте наражалась на приниження та неповагу, внаслідок чого постійно перебувала у пригніченому емоційному стані. Своїми висловлюваннями і діями він знецінював її наукові досягнення, досвід і здобутки; наголошував, що наукова робота - другорядна діяльність на кафедрі, що науково-педагогічні працівники кафедри її не розуміють і не підтримують, тому їй краще повернутись в Науковий центр і не збурювати колектив своїми ідеями, які нікому не потрібні. При цьому він дозволяв чоловікам науково-педагогічним працівникам кафедри спілкуватись з нею з використанням ненормативної лексики у його присутності та постійно ставив під сумнів її компетентність. 04 січня 2022 року потрапила до реанімаційного відділення ВМКЦ ЗР з діагнозом «гострий набряковий панкреатит». Згідно з протоколами лікування, які містяться у її історії хвороби, тричі проводився плазмафорез, який вимагав тривалого лежання без рухів. Полковник [PERSON] підтримав пропозицію свого заступника, щоб заплановані навчальні заняття, незважаючи на перебування у шпиталі та погане самопочуття, проводила вона, у телефонній розмові підтвердив, що це його рішення, тому вона провела 2 дні занять зі студентами, які навчались за програмою підготовки офіцерів запасу дистанційно, з госпіталю, під дією знеболюючих препаратів, а після виписки, звільнена від виконання службових обов?язків за хворобою, з дому викладала протягом наступних півтора місяця, деякі дні по 6 годин. Також, за його наказом, проводила службові розслідування, одне з яких підписав інший офіцер та виконувала наукову роботу. На її зауваження, що їй боляче сидіти через наявність рідини у черевній порожнині, полковник [PERSON] порадив проводити заняття лежачи. Конфліктна ситуація загострилась у 2022-2023 роках, за наказом полковника [PERSON] виконувала завдання одноосібно за весь колектив кафедри у позаслужбовий (нічний) час, оскільки окрім наукової роботи мала ще значне навчальне навантаження, яке вдвічі перевищувало норму, про що неодноразово доповідала рапортом по команді. 10 липня 2024 року, на фоні чергової суперечки зі службових питань, полковник [PERSON] вдарив її, на лівій руці був синець і подряпини. Звернувшись до заступника начальника Академії з навчальної роботи полковника [PERSON] , якому підпорядковувалась кафедра на цей час, але останній готувався до відрядження до м.Києва, тому розслідування не проводилось. Її чоловікові полковник [PERSON] спочатку заявив, що вона все вигадала, але коли синець стало дуже помітно, 16 липня 2024 року вибачився перед нею та її чоловіком і сказав, що він себе не проконтролював і не пам?ятає про ситуацію, що склалась. Про даний інцидент проінформувала повідомленням у вайбері першого заступника начальника НАСВ полковника [PERSON] , який негайно зібрав нараду, де всі разом обговорили це питання, також були додані речові докази. Оскільки щодо полковника [PERSON] надійшло бойове розпорядження до відрядження у район виконання завдань з 01 жовтня 2024 року, було вирішено перенести проведення розслідування до його повернення. Проте у січні 2025 року в Академії змінився керівний склад і полковник [PERSON] вибув до нового місця служби. Деякі офіцери кафедри, з якими полковник [PERSON] встиг провести «виховну» роботу, змінили своє ставлення до неї і навіть сказали, що дуже шкодують, що брали участь у цькуванні. 28 вересня 2024 року її чоловік потрапив в реанімаційне відділення, до того, неодноразово, починаючи з 2020 року, звертався до полковника [PERSON] за пошуком виходу із ситуації, що склалась. Полковник [PERSON] щоразу запевняв чоловіка, що подібні інциденти більше не повторюватимуться, проте вони продовжувались. Основною причиною конфліктів між нею і полковником [PERSON] було знецінення ним її здобутків та його спроби змусити її сумніватися в адекватному сприйнятті реальності та розсудливості. Після повернення [PERSON] з відрядження у серпні 2025 року конфлікти знову відновились, незважаючи на його намір звільнитися у запас через сімейні обставини та обіцянки не повертатись до попередньої моделі поведінки. З приводу подій, що відбувались, звернулась за порадою до заступника начальника Інституту психологічної підтримки персоналу підполковника [PERSON] , під час бесіди було запропоновано обговорити цю ситуацію з дружиною полковника [PERSON] - [PERSON] , для розуміння причини його поведінки, оскільки керівництво Інституту психологічної підтримки персоналу та Академії ніяких претензій до неї не має. Раніше, з [PERSON] ніколи не спілкувалась, про що повідомила підполковнику [PERSON] . Свого часу полковник [PERSON] просив її перекласти з англійської мови інформацію, яка була розміщена на сторінці його дружини у соціальній мережі Інстаграм, і вона запам?ятала її акаунт, оскільки полковник [PERSON] транслював відео на великому екрані у навчальній аудиторії. Але після спроби підписатись на її особистий акаунт та її бізнес-акаунт побачила, що її запити відхиляються, чим була дуже здивована. Тоді зі свого аканту підписався її чоловік, а через деякий час, о 00.40 хвилин, вночі, на його адресу надійшло повідомлення, адресоване їй (аккаунт - Sergiy Gapeew): «Вітаю, Ольго! Ви так наполегливо привертаєте мою увагу, намагаючись підписатися на всі мої акаунти. Чим можу допомогти?». Наступного дня чоловік написав і пояснив пані [PERSON] , що це його акаунт і долучив до свого повідомлення скріншоти доказів поведінки полковника [PERSON] . Чоловік також пояснив відповідачці, що весь цей час він не хотів розголосу цієї ситуації та намагався вирішити її «мирним» шляхом, через переконання її чоловіка припинити психологічний тиск і маніпуляції. За декілька хвилин надійшло повідомлення образливого характеру: «Я була певна, що ваша дружина спить з моїм чоловіком з 2006 року». Через декілька діб [PERSON] видалила акаунт її чоловіка зі своїх підписників, але сама у підписниках її чоловіка залишилась. Зазначає, що інформація щодо неї була надана її чоловікові, з яким перебуває в офіційному шлюбі більше 37 років, внаслідок чого суттєво погіршився стан його здоров?я, він нервує, передусім, через неможливість захистити її у законний спосіб. Про проблеми із серцем у її чоловіка полковник [PERSON] був обізнаний з 2018 року. У листопаді 2025 року, на фоні постійного стресу, чоловікові діагностовано інсулін незалежний діабет. Обставини поширення відповідачкою зазначеної інформації про неї підтверджені скріншотами з акаунту її чоловіка у соціальній мережі Інстаграм, які додаються. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, зазначає. Що їй 55 років і вона не спить з полковником [PERSON] з 2006 року, тому вважає це наклепом. При цьому не може пояснити, чому [PERSON] акцентує увагу на 2006 році. Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширювана щодо неї відповідачкою має негативний характер, оскільки повідомляє чоловіку інформацію образливого характеру, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, так такою, що, порушує її немайнові права, не є оціночним судженням, а обов?язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Беззаперечно, що поширення означеної інформації порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. На її думку, ця інформація поширена з метою спровокувати конфлікт у сім?ї, де чоловік і жінка перебувають у тривалих шлюбних відносинах, мають дорослого сина та внуків. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачки до неї, що в свою чергу впливає на зниження цінності її особи, що постійно здійснював її чоловік на службі. Також поширенням вказаної інформації відповідачка створила негативну соціальну оцінку її особи в очах її чоловіка, порушивши її честь, оскільки вони перебувають у законному шлюбі протягом тривалого часу. Вважає, що поширенням недостовірної інформації їй завдано шкоди немайновим інтересам, порушивши її гідність, честь та ділову репутацію. Крім того, в позові зазначає про моральну шкоду, яка полягає у її душевних стражданнях, і оцінює її у розмірі 5000 грн. Однак в прохальній частині позову про це не зазначає. Просить позов задоволити. Відповідачка [PERSON] скористався своїм правом на подання відзиву на позов, в якому зазначила, що позивачка неодноразово ініціювала спроби доступу до її приватних сторінок у соціальній мережі Інстаграм. Шляхом направлення запистів на підписку з різних акаунтів. Після їх блокування, черговий запит було направлено з акаунту, що належить чоловікові позивачки. Після підтвердження запиту зазначеного акаунту на її адресу надійшли повідомлення, які містили звинувачення на адресу її чоловіка, а також фрагменти особистого листування. У відповідь на отримані звинувачення нею було написано єдину фразу: «я була певна, що [PERSON] дружина спить з моїм чоловіком з 2006 року». Після цього, спілкування було припинено, акаунт заблоковано. Інших публікацій чи поширення будь-якої інформації не здійснювалось. Оскільки дане повідомлення було направлено виключно її чоловіку у межах приватного листування, яке не є публічним, не доведеним до невизначеного кола осіб, не створило супільної оцінки особи. Юридичний факт поширення інформації відсутній. Зазначає, що написаний нею вислів є оціночним, тобто вираженням суб`єктивної думки або переконання особи, тому не підлягає доведення їх правдивості та спростуванню. Використане формулювання відображає особисте переконання відповідачки та не містить ствердження встановленого факту. Тому таке не може бути предметом спростування. Приватне листування між двома особами не створює публічного поширення інформації та не може впливати на ділову репутацію особи у суспільстві. Щодо заявленого свідка [PERSON] , то такий є чоловіком позивачки та безпосереднім адресатом приватного листування, а не третьою особою, якій поширювалась інформація. Його можливі показання можуть підтвердити лише факт особистого отримання повідомлення, що навпаки свідчить про відсутність поширення інформації. Позивачка не довела погіршення професійної діяльності, втрати соціального статусу, негативних наслідків у суспільному середовищі. До позову додано значний обсяг матеріалів, що стосуються стану здоров`я позивача, службових конфліктів та особистих обставин. Які не підтверджують зазначених фактів та не мають причинного зв`язку із предметом спору, а свідчить лише про намагання створити емоційний фон та чинити психологічний тиск, що може розцінюватися як зловживання процесуальними правами. Щодо моральної шкоди, то позовна заява не містить самостійної позовної вимоги про її стягнення, а тому наведені твердження є юридично неревантними та не підлягають оцінці судом у межах заявлених вимог. Просить у задоволенні позову відмовити. 13 березня 2026 року [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що направлення запиту на підписку не може розцінюватися як спроба отримати доступ до приватної сторінки, твердження відповідачки мають характер припущень та не підтверджені належними доказами. Відповідачка не заперечує факту написання і направлення зазначеного повідомлення третій особі, що підтверджує поширення нею відповідної інформації. Щодо відсутності факту поширення інформації, то направлення відповідачкою зазначеного повідомлення її чоловіку є фактом поширення інформації. Наявність у висловлюванні конкретного періоду часу свідчить про те, що йдеться не про припущення чи емоційну оцінку, а про твердження щодо фактичних обставин, які можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності, тому таке є фактичним твердженням. Використання відповідачем формулювання «я була певна» свідчить про подання нею інформації як достовірної. Відповідачка не надала жодного доказу, який би підтверджував правдивість поширених відомостей, що свідчить про їх безпідставність. [PERSON] встановила комунікацію з її чоловіком та довела його до відома повідомлення, що містило неправдиву інформації про інтимне життя позивача. Її чоловік надав відповідачці інформацію, яка стосувалась лише загальновідомих фактів і не мітила відомостей про інтимне життя її чоловіка. Твердження відповідачки про емоційний тиск є безпідставним та не підтверджує зміст позовної вимоги. Щодо моральної шкоди, то відсутність такої вимоги не означає, що поширені відомості не порушують її права. Зазначає, що відповідачка не надала жодого доказу, який би підтверджував правдивість поширених відомостей, що свідчить про їх безпідставність. Особливої шкоди її честі та гідності завдає те, що зазначена інформація була доведена відповідачкою саме до відома її чоловіка, тобто особи, з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі більше 37 років. Просить позов задоволити. Сторони у судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про таке належно та вчасно, про причини неявки суд не повідомили. Позивачка просила проводити розгляд справи у її відсутності, оскільки проходить військову службу за контрактом. Позовні вимоги підтримала та просила такі задоволити. Відповідачка просила проводити розгляд справи у її відсутності, з врахуванням відзиву на позов, у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 06 лютого 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено до підготовчого судового засідання на 25 лютого 2026 року. 25 лютого 2026 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 11 березня 2026 року, у зв`язку з заявленим клопотанням відповідачки про відкладення. Ухвалою суду від 11 березня 2026 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 24 березня 2026 року, у відсутності сторін на підставі поданих ними заяв про розгялд справи у їх відсутності. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступного висновку. [PERSON] є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення серії [NUMBER] , видане 02 грудня 2025 року кадровим центром сухупутних військ Збройних сил України та міститься в матеріалах справи. Крім того, позивачкою до позову долучено ряд медичних документів щодо стану її здоров`я, датованих 2022 роком, скрінів дистанційного проведення лекцій, переписки з [PERSON] , та копії медичного документу щодо її чоловіка [PERSON] за 2024 рік. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. З переписки між [PERSON] (Sergiy Gapeew) та відповідачкою [PERSON] ( [PERSON] ) вбачається, що розмову розпочала відповідачка з повідомленням наступного змісту: « [PERSON] . Ви так наполегливо привертаєте мою увагу, намагаючись підписатися на всі мої акаунти. Чим можу допомогти?». Наступні повідомлення написані чоловіком позивачки зі змістом щодо припинення чоловіком відповідачки [PERSON] психологічного тиску на його дружину позивачку, а також іншої інформації, що не становить предмету спору. Судом встановлено, що не заперечується і стороною відповідачки [PERSON] , що в мережі Інстаграм в приватній переписці між чоловіком позивачки [PERSON] [PERSON] ( [PERSON] ) та відповідачкою [PERSON] ( [PERSON] ), остання вказала інформацію наступного змісту: «Я була певна, що [PERSON] дружина спить з моїм чоловіком з 2006 року». Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі в будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року №1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав 16 чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) недостовірності цієї інформації. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки й поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення, діяльність якої представляє суспільний інтерес. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їхню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. За змістом роз`яснення, викладеного у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростовування цієї інформації. Відповідно до частин першої і другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Висловлювання «Я була певна, що Ваша дружина спить з моїм чоловіком з 2006 року» суд відносить до припущення [PERSON] та розцінює такі як оціночні судження, висловлені відповідачкою у порядку реалізації конституційного права на свободу вираження думки і слова. Тобто, [PERSON] були висловлені оціночні судження з урахуванням стилістики поширеної нею інформації, застосованих мовних оборотів та відсутністю посилань на конкретні факти, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у пункті 46 рішення у справі LINGENS V. AUSTRIA (08 JULY, Серія А, № 103), де зазначено, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. [PERSON] висловлено припущення, власну думку, тому така не зобов`язана доводити їх правдивість. У пункті 42 рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELS v. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). Суд враховує, що оспорювана інформація не входить до предмету суспільного інтересу, стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивачки, що є підставою для висновку про те, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивачки та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, тому відсутній достатній баланс для необхідності втручання у процес реалізації особою права на свободу вираження припущення. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому порядку 9приватній переписці) з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Чоловік позивачки [PERSON] скористався правом на власне тлумачення її припущення, заперечив дане висловлення, зазначивши: «Ні, вона ніколи з ним не спала і не спить. Гарантую. Не смішіть». В подальшій переписці висловив припущення, що з ним переписується [PERSON] , зазначив що довіряє дружині. Суд вважає, що [PERSON] висловлено не факти, а власні припущення, тому вона не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. Висловлене припущення в приватній переписці відносно позивачки є оціночним судженням, та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена в судовому порядку. Судом не встановлено, а позивачкою не доведено, що інформація, яка стала підставою для звернення до суду містить конкретні життєві обставини чи фактичні твердження. Право на власне тлумачення обставин є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань. Висловлювання, зроблені відповідачкою у приватній переписці з чоловіком позивачки, є оціночними судженнями та спростуванню не підлягають. Щодо вибачення, про які просить позивачка у резолютивній частині позову, то суд не вправі зобов`язувати відповідачку просити вибачення перед [PERSON] у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено в статтях 16, 277 ЦК України Повідомлення оспорюваної інформації лише чоловіку позивачки у приватній переписці, якої вона стосується, не може визнаватися її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Судом не встановлено і позивачкою не доведено, що припущення, висловлені [PERSON] стали доступними третім особам. Зі змісту позовної заяви та її обґрунтування позивачкою не заперечується факту висловлення [PERSON] виключно в приватній переписці з її чоловіком. Оскільки позивачкою [PERSON] не доведено факту поширення інформації та доступності такої третім особам, окрім чоловіка позивачки, з яким велась приватна переписка, яким спростовано припущення відповідачки, тобто використано право на заперечення інформації, припущення [PERSON] є оціночним судженням, суд не вбачає підстав до задоволення позову, тому приходить до висновку про його відмову у його задоволенні. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, звільненням від сплати судового збору позивачки, судові витрати відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed