Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

26.01.2026 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів, посилаючись на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду було розірвано. Від подружнього життя мають сина [PERSON] , який проживає з позивачем на орендованій квартирі та перебуває на її утриманні. Відповідач проживає окремо, ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати малолітню дитину, участі у вихованні і оздоровленні дитини не приймає. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути на її користь аліменти на утримання сина в розмірі частини заробітку відповідача, щомісячно, до його повноліття та стягнути 50 % оплати на проживання дитини в орендованій квартирі (сума оренди 15000,00 грн і комунальні послуги, які становлять в середньому 5000,00 грн). Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2026 року позовну заяву [PERSON] про стягнення аліментів залишено без руху. 16.02.2026 року, через канцелярію суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду, які були підставою для залишення позовної заяви без руху. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.02.2026 року дана справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін в судове засідання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів в розмірі частини підтримала та просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги позивача у заявленому розмірі не визнав, посилаючись на те, що працює не офіційно, має ще двох дітей на яких сплачує аліменти. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що 28 грудня 2019 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було зареєстровано шлюб Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №3133. Від подружнього життя мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 28.06.2025 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Прилуцького МРУЮ у Чернігівській області, актовий запис № 541. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.01.2024 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається з договору Оренди житлового приміщення від 06.09.2023 року позивач [PERSON] , орендує квартиру [ADDRESS] . Між тим, згідно Витягів з реєстру Прилуцької територіальної громади від 03.12.2025 року № 2025/018088794 та № 2025/018090511, позивач [PERSON] , [INFO] та її син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані з 03.12.2025 року за адресою: [ADDRESS] . Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч. 1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 141 СК України визначено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини не залежно від того, чи перебувають вони у шлюбі. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Заявляючи вимоги про стягнення аліментів щомісяця в розмірі частини доходу відповідача на утримання дитини, позивач зазначила, що син перебуває на її утриманні, постійно проживає з нею на орендованій квартирі. Зі свого боку позивач прикладає усі зусилля для забезпечення потреб сина, але це не дозволяє повністю забезпечити та задовольнити його потреби на повноцінне харчування, на одяг, на відпочинок та інше. Водночас, згідно договору про участю у вихованні та забезпечення умов життя дитини (про розмір та сплату аліментів на дитину), посвідченого 28.02.2025 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зваричем О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 276, батьки [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (позивач) домовились, що [PERSON] буде проживати разом з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю батьків, цим договором встановлюється обов`язок батька сплачувати на забезпечення умов життя та утримання [PERSON] аліменти в розмірі 4000,00 грн, щомісяця. Також, згідно договору про участю у вихованні та забезпечення умов життя дитини (про розмір та сплату аліментів на дитину), посвідченого 01.03.2025 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зваричем О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 279, батьки [PERSON] (відповідач) та [PERSON] , які від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , домовились, що [PERSON] та [PERSON] будуть проживати разом з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю батьків, цим договором встановлюється обов`язок батька сплачувати на забезпечення умов життя та утримання [PERSON] аліменти в розмірі 3500,00 грн, щомісяця та на утримання [PERSON] , аліменти в розмірі 3500,00 грн, щомісяця. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору суд виходить з засад рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, а саме, що кожен з подружжя рівною мірою несе обов`язки по її утриманню і повинен їх виконувати, а тому суд вважає правильним і справедливим покладення обов`язку по утриманню дитини в рівних долях на кожного з батьків. За таких обставин, суд вважає позов частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, визначаючи розмір аліментів в розмірі 1/6 частини заробітку відповідача на утримання дитини до досягнення його повноліття, оскільки позивач не обґрунтувала заявлений нею до стягнення розмір аліментів та не надала доказів на підтвердження правильності і справедливості визначеного нею розміру аліментів саме в розмірі частини доходу відповідача. Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць, суд допускає до негайного виконання, відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України. За подання позову до суду про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 1331,20 гривень.

Outcome: partial