Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 31 жовтня 2023 року звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] . Обгрунтовуючи подану позовну заяву посилався на те, що протягом 2016 року березня 2020 року вони з відповідачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В період спільного проживання у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . У березні 2020 року сторони припинили спільне проживання у зв`язку з від`їздом відповідачкою на проживання до іншої області. При цьому доньку вона забрала проживати з собою. Однак 02 липня 2021 року вона привезла доньку позивачеві вказуючи на те, що донька заважає їй жити, розвиватися, їй тяжко утримувати доньку. Після цього позивач влаштувався на роботу у місті Вінниці, домовився зі своєю матір`ю, що допоки не знайде житло, донька буде проживати з його матір`ю. З липня 2023 року і по даний час донька постійно проживає разом з ним, він влаштував дитину до дитячого садочка, разом з дитиною відвідує лікарів, має постійне місце роботи, регулярний дохід. Таким чином виховує і утримує доньку самостійно без участі відповідачки, яка не приділяє доньці уваги, не цікавиться її життям, вихованням і розвитком. Через таку поведінку відповідачки донька до цього часу не має місця реєстрації, так як на це також потрібна згода відповідачки, виникають проблеми із влаштуванням дитини до дитячого садочку. Просить суд позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Ратушняка І.О. від 13 листопада 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Ратушняка І.О. від 13 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд справи. Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Копилової Л.В. від 20 червня 2025 року у зв`язку з відстороненням від здійснення правосуддя судді, який розглядав справу, після авторозподілу прийнято справу до свого провадження. При розгляді справи в суді позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Позивач [PERSON] пояснив, що відповідачка з 2021 року покинула доньку, спочатку на його матір, а потім на нього, вона не цікавиться життям доньки, не приймає участі в її вихованні, утриманні, навчанні та матеріально не забезпечує. Дитина не хоче з нею спілкуватися. Донька проживає разом з ним та його жінкою, з якою вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах. На даний час виникло питання позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки, так як донька до цього часу не має реєстрації, через це виникали проблеми при влаштуванні дитини до дитячого садочка та школи. Відповідач [PERSON] при розгляді справи пояснила суду, що позовні вимоги вона не визнає. Її донька певний час з безпекових міркувань проживала з позивачем своїм батьком та бабусею, а вона проживала в місті Чернігові. Однак у 2024 році вони фактично викрали у неї дитину, змінили місце проживання, номери телефонів і з того часу вона позбавлена можливості навіть побачити свою доньку. Вона ж розшукувала доньку, однак позитивного результату це не дало. Мати позивача погрожувала їй забрати доньку з метою ухилення позивачем від військової служби. На даний час в суді перебуває на розгляді справа про усунення їй перешкод у спілкуванні і вихованні доньки. Представник відповідачки [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що після припинення спільного проживання з позивачем відповідачка з дитиною переїхала до міста Чернігова Чернігівської області. Опікувалась дитиною, дбала про неї, підтримувала відносини з позивачем та його матір`ю. Бабуся дитини -мати позивача [PERSON] звернулася до відповідачки з проханням взяти онуку, провести час з нею, поспілкуватися з поверненням дитини матері. Однак бабуся відтерміновувала повернення дитини матері посилаючись на різні обставини, спочатку на хворобу, потім на те, що дитині буде краще з нею, а з початком війни на безпекову ситуацію в місті Чернігові. Так як відповідачка мала приязні відносини з матір`ю позивача, довіряла їй, тому вона дозволила залишити онучку у себе. При цьому, відповідачка спілкувалася з донькою телефоном, відеозв`язком та забирала доньку на вихідні. Так тривало до 01 січня 2024 року, допоки позивач разом зі своєю матір`ю припинили виходити з нею на зв`язок та почали приховувати місце проживання дитини. Мати приїздила до доньки в село Строїнці, однак дитини там вже не було. Лише в січні 2025 року мати позивача [PERSON] вийшла з нею на зв`язок і повідомила про те, що вони звернулися до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав. Відповідачка веде добропорядний спосіб життя, не має шкідливих звичок, має молодшого сина, яким опікується і по відношенню до якого належним чином виконує свої батьківські обов`язки. У зв`язку з наведеним, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Тиврівської селищної ради на розгляд справи до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької міської ради Вінницької області Томчук О.В. при розгляді справи підтримала висновок органу опіки та піклування і заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав наведених у ньому. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернігівської міської ради Чернігівської області на розгляд справи до суду не з`явився, надавши письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Заслухавши сторін, свідків, думку малолітньої дитини, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Згідно довідки Строїнецького старостинського округу № 132 від 26 липня 2023 року [PERSON] проживає в [ADDRESS] . Разом з нею з 02 липня 2021 року по день видачі довідки проживала її онука - [PERSON] , [INFO] (а.с.11). З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного представниками Строїнецького старостинського округу 30 серпня 2023 року вбачається, що [PERSON] проживає разом зі своєю бабусею [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.9-10). Як вбачається з довідки виданої КСН «Набережний квартал» № 589 від 16 серпня 2023 року [PERSON] проживає в [ADDRESS] . Разом з ним за вказаною адресою без реєстрації проживає його донька - [PERSON] , [INFO] (а.с.11). З довідки ЗДО «РОМАШКА» села Строїнці вбачається, що вихованка [PERSON] відвідувала заклад з 13 вересня 2022 року по 12 червня 2023 року. Мати ніколи не цікавилася у вчителів життям дитини, не підтримувала контакту з вчителями. Водночас активну участь в житті дитини приймала бабуся [PERSON] (а.с.12). З довідки ЗДО № 37 Вінницької міської ради від 19 жовтня 2023 року вбачається, що вихованка [PERSON] відвідує заклад з 07 вересня 2023 року. Батько дитини [PERSON] приймає активну участь у вихованні доньки, відповідально ставиться до виконання батьківських обов`язків, створює належні умови для розвитку дитини (а.с.12). Відповідно до листа директора КНП «ЦПМСД» 5 міста Вінниці № 01-09/105 від 22 вересня 2023 року, дитина [PERSON] , перебуває на обліку у сімейного лікаря центру. Протягом перебування дитини на медичному обліку з метою проведення профілактичних оглядів і з приводу захворювань звертався тільки батько [PERSON] (а.с.21). Згідно висновку органу опіки та піклування Тиврівської селищної ради, затвердженого рішенням комісії з питань захисту прав дитини № 222 від 16 листопада 2023 року, з метою захисту прав та законних інтересів дитини [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки (а.с.43-45). Відповідно до висновку органу опіки та піклування органу опіки та піклування Вінницької міської ради №01/00/011/14363 від 26 червня 2024 року, з метою захисту прав та законних інтересів дитини [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які злісно не виконують батьківських обов`язків, крім того, відсутні інші документи які б вказували на невиконання матір`ю встановлених законом батьківських обов`язків по вихованню дитини, вважає за недоцільне позбавлення матері [PERSON] батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] (а.с.87-89). Відповідачка [PERSON] проживає в місті Чернігів, орендує житло з 01 травня 2024 року по [ADDRESS] (а.с.174-175). Згідно свідоцтва про народження, відповідачка [PERSON] також є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , дитина відвідує ДНЗ № 10 Чернігівської міської ради з 23 жовтня 2023 року, мати займається вихованням, розвитком сина, дитина матеріально забезпечена (а.с.172-173). Суд в присутності педагога [PERSON] заслухав думку малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка пояснила, що проживає разом з татом, мамою « [PERSON] » та братиком. Маму «Аню» вона давно не бачила, вона їй не телефонує, не вітає, подарунки не дарує. Пам`ятає тільки як мама давно била її, тягала за волосся. Колись вона жила з бабусею, яка купувала їй все, возила гуляти до [PERSON] . Вона розуміє з якого приводу у суді всі зібралися. З мамою «Анею» вона не хоче бачитися і не хоче спілкуватися. Водночас хоче проживати разом з татом, мамою « [PERSON] » та братиком. Допитана судом свідок [PERSON] пояснила суду, що є матір`ю позивача [PERSON] . Відповідачка покинула її сина, забрала доньку і поїхала проживати до міста Чернігова. Однак у 2021 році вона народила другу дитину, зателефонувала їй і попросила забрати доньку, оскільки їй було важко виховувати двох дітей. Після цього вона поїхала і забрала онучку до себе, допомагала виховувати її сину. Однак вже через деякий час відповідачка повернулася разом з маленьким сином проживати до них у село Строїнці, де орендувала будинок на сусідній вулиці. Онучка [PERSON] не хотіла йти до своєї матері. У жовтні онучка захворіла ангіною, в лікарні з нею була лише вона, мати не цікавилася донькою, її станом здоров`я. Увесь час проживання з нею тільки вона та її син займалися дитиною, утримували її, святкували разом свята. Потім у 2022 році відповідачка знову поїхала проживати до міста Чернігова. Їм телефонувала дуже рідко. У липні 2022 року син забрав доньку проживати до себе в місто Вінницю, там влаштував доньку до садочку, потім до школи. За цей час мати не цікавилася життям доньки. Свідок [PERSON] пояснив суду, що проживав по-сусідству зі сторонами в селі Строїнці. Пам`ятає, що відповідачка покинула доньку [PERSON] , яка проживала з батьком та бабусею. Бачив, що бабуся водила дівчинку до садочку. Через деякий час жінка повернулася до села з міста Чернігова вже з маленькою дитиною. Однак почала проживати у будинку по-сусідству, а дівчинка так і залишалася проживати з бабусею, про тата відомо те, що він працював. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з позивачем вони спільно проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу вже 5 років. Чоловік їй одразу сказав про доньку [PERSON] . На той час донька проживала з відповідачкою, яка забрала її і поїхала проживати до міста Чернігова. Вона забороняла батькові спілкуватися з донькою. Потім вона попросила бабусю, матір чоловіка [PERSON] забрати дівчинку. Бабуся дівчинку забрала і дитина проживала разом з нею в селі Строїнці. За дівчинкою доглядала бабуся, батько виховував і матеріально утримував дитину. Водночас Мати дитини - відповідачка, не цікавилася донькою, не виховувала її, не телефонувала їй. Судом досліджені також фото та відеодокази надані позивачем, однак суд вважає, що такі докази не підтверджують факту ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно доньки. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Згідно п.п.15,16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки, як і гострої соціальної необхідності у цьому, адже мати бажає належним чином виконувати свої батьківські обов`язки відносно доньки і не виконує їх повноцінно у зв`язку зі збігом життєвих обставин, які склалися. Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Та обставина, що мати тимчасово не проживає з донькою не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. При цьому суд зазначає, що позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів доньки. Матері не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року в справі №553/449/20 зазначено, що очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так і найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів. Пояснення малолітньої доньки сторін [PERSON] суд оцінює у сукупності досліджених доказів і враховує той факт, що дитина з маленького віку проживає в оточенні батька та його нової сім`ї, протягом тривалого часу донька не спілкувалася з матір`ю і вказані факти беззаперечно впливають на її думку, висловлену з питання позбавлення батьківських прав матері. Щодо висновку органу опіки та піклування Тиврівської селищної ради, затвердженого рішенням комісії з питань захисту прав дитини № 222 від 16 листопада 2023 року, суд зазначає наступне. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Слід зазначити, що висновок органу опіки та піклування, згідно з яким було визнано за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав щодо малолітньої дочки, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Аналіз висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав свідчить про те, що він не є переконливим та об`єктивним, адже не містить відомостей про те, яким саме чином позбавлення відповідачки батьківських прав захистить інтереси її дочки, а також не наведені обставин, які б свідчили про намагання органу опіки та піклування, як відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, вжити заходи для налагодження спілкування матері та дочки. Після звернення позивача і до надання висновку орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дитини, об`єктивно не оцінив обставини неучасті матері у вихованні дитини, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дитини та рекомендував до застосування крайнього способу обмеження права матері на участь у житті та вихованні дитини. З огляду на вказане, з урахуванням встановлених обставин суд вважає, що висновок органу опіки і піклування суперечить інтересам дитини на повноцінну сім`ю та увагу від обох батьків, та інтересам матері, а тому не приймається. При цьому збереження родинних зв`язків між матір`ю та дочкою в даному випадку превалює над бажанням батька позбавити відповідачку батьківських прав. Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку про те, що позивачем в ході розгляду справи не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються, оскільки у задоволенні позовних вимог повністю відмовлено.

Outcome: dismissed