Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

12 листопада 2025 року представник позивача [PERSON] (діє на підставі Довіреності) звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Криворізька Теплоцентраль» суму заборгованості з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за адресою: [ADDRESS] , у розмірі основного боргу у розмірі 22 294 грн., інфляційні витрати у розмірі 6196,86 грн., 3% річних у розмірі 1618,63 грн., плати за абонентське обслуговування у розмірі 338,32 грн., пеню в розмірі 815,97 грн., а всього 31 264,63 грн., обґрунтовуючи вимоги тим, що Публічне Акціонерне Товариство «Криворізька Теплоцентраль», створене шляхом перетворення ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» на підставі розпоряджень Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №579-р «Деякі питання приватизації об`єктів паливно-енергетичного комплексу», від 30.11.2013 №911-р «Про затвердження плану приватизації єдиного майнового комплексу державного підприємства «Криворізька теплоцентраль», наказів Фонду державного майна України від 08.12.2015 №1869 «Про прийняття рішення про приватизацію державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» у публічне акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» та від 12.12.2013 №2230 «Про перетворення державного підприємства «Криворізька теплоцентраль». Ухвалою суду від 20.11.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору. 18.02.2026 від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшли аналогічні за змістом заяви про застосування строку позовної давності, в яких зазначено, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості є безпідставними внаслідок повної сплати заборгованості та здійснення переплати наперед, та на підставі вказаного просили застосувати позовну давність щодо позовних вимог та відмовити у позові. До вказаних заяв додано копії квитанцій від 29.11.2025 код квитанції 5240310256370684, та 28.11.2025 код квитанцій 5129310345299427, 5157310312602560, 5240310234376519 згідно яких [PERSON] сплатив АТ «Криворізька теплоцентраль» відповідно 355,0 грн., 6565,79 грн., 15000,0 грн., 338,0 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Жоден з відповідачів в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань, крім клопотань про застосування строку позовної давності, до суду не надали. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі огбрунтовуючи свою позицію недоведеністю позивачем пред`явлених вимог, посилаючись на неможливість прийняття наданих позивачем копій документів через їх неналежне засвідчення; відсутності у виконуючого обов`язки Голови правління АТ «Криворізька теплоцентраль» Зубчевського Сергія Миклайовича повноважень видати довіреність іншій особі, зокрема представнику АТ «Криворізька теплоцентраль» Ющенко В.В.; відсутності інформації про повноваження [PERSON] , підписом якої засвідчено детального розрахунок заборгованості. Також [PERSON] акцентував увагу суду на факт недоведеності правоприємства між ДП «Криворізька теплоцентраль» та ПАТ «Криворізька теплоцентраль», необхідність застосування строку позовної давності, а також факт сплати відповідачем 29.11.2025 коштів в розмірі 22258,79 грн. за отриманні послуги з теплопостачання орієнтовно за період 2023 2025 роки. На підставі вказаного представник відповідача Папуша І.М. просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. За правилами ст. ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно виписки з ЄДРПОУ Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» має основний вид діяльності постачання гарячої води. Повноваження Голови правління АТ «Криворізька теплоцентраль» визначено пунктом 18.28 Статуту, та містять зокрема можливість приймати рішення та підписувати від імені товариства документи, серед яких і позовні заяви, а також видавати довіреності працівникам товариства. Будь-яких застережень щодо обмеження прав особи, яка виконує обов`язки Голови правління АТ «Криворізька теплоцентраль» відносно обсягу повноважень, яким наділено Голову правління вказаного товариства, статут АТ «Криворізька теплоцентраль» не містить. Згідно статуту Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» створене шляхом перетворення ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» на підставі розпоряджень Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №579-р «Деякі питання приватизації об`єктів паливно-енергетичного комплексу», від 30.11.2013 №911-р «Про затвердження плану приватизації єдиного майнового комплексу державного підприємства «Криворізька теплоцентраль», наказів Фонду державного майна України від 08.12.2015 №1869 «Про прийняття рішення про приватизацію державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» у публічне акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» та від 12.12.2013 №2230 «Про перетворення державного підприємства «Криворізька теплоцентраль». Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» по специфіці своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке відповідно зі ст. 67, 68, 162 Житлового Кодексу України зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунка і встановлених тарифів. Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за № 630, централізоване постачання гарячої води - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо-будинкових систем гарячого водопостачання. Централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо-будинкових систем теплопостачання. Також, правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки та, зокрема, Законом України «Про теплопостачання». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст.1, ч. 2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та водопостачання за місцем проживання відповідачів. Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги»(далі - Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до ст. 19 Закону № 1875-IVвідносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги»(далі - Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У ст. 1 Закону № 1875-IVзазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить ст. 1 Закону № 2189-VIII. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України від 12.05.1991 №1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі - Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; Згідно зі ст. 13 Закону № 1875-IV,ст. 5 Закону № 2189-VIII, позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого опалення. Згідно зі ст.19,25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. А згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу України. У відповідності до п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Загальні положення про плату за комунальні послуги та строки їх внесення передбачені ст. ст. 67, 68 ЖК України. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Квартира за адресою: [ADDRESS] перебуває на обслуговуванні у Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», на вказану квартиру відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на послуги централізованого опалення. Актами про подачу теплоносія та відключень в неопалюваний сезон підтверджено надання позивачем послуг з постачання теплової енергії, зокрема до будинку [ADDRESS] . Відповідно до положень статті 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно зі ст. ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивачем надавались відповідачам послуги з постачання теплової енергії у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Свої зобов`язання щодо надання комунальних послуг позивач виконує в повному обсязі, що не було спростовано відповідачем. Відповідачі у свою чергу порушили свої зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиті комунальні послуги. Згідно із розрахунком заборгованості за особовим рахунком № [NUMBER] за період 01.12.2013 року по 31.08.2025 року, надано послуги з постачання теплової енергії на суму 48726,17 грн., яка зменшена внаслідок перерахунку на 1750,72 грн., яка була частково оплачена відповідачами в сумі 22935,14 грн., частково погашена шляхом оформлення субсидії в розмірі 745,45 грн. та компенсації в розмірі 1000 грн. Таким чином, на день звернення до суду несплачена сума вартості послуги з постачання теплової енергії складала 22294,85 грн. (48726,16 1750,72 22935,14 745,45 - 1000). Також згідно наданого позивачем розрахунку за період з 01.01.2022 по 31.08.2025 відповідачам була нарахована плата за абонентське обслуговування в розмірі 358,32 грн. яку було частково погашено відповідачами в розмірі 20,0 грн., внаслідок чого на момент звернення до суду несплачена сума вартості за абонентське обслуговування склала 338,32 грн. Оскільки відповідачі не в повному обсязі виконували свої обов`язки із своєчасної сплати за надані позивачем послуги з постачання теплової енергії та плату за абонентського обслуговування, не спростував розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не відмовлявся від споживання вказаних послуг у встановленому порядку, суд доходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за надані житлово-комунальні послуги є обґрунтованими. При цьому, суд враховує, що кожен з відповідачів 18.02.2026 звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, в яких просили застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог та відмовити в позові. Так, згідно розрахунку заборгованості, який суд визнає належним та допустимим доказом, заборгованість за надані у квартиру за адресою [ADDRESS] , житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2013 року по 31.08.2025 становить 22 633,17 гривень. Суд вважає доведеним факт сплати відповідачем [PERSON] позивачу коштів за абонентське обслуговування 28.11.2025 в розмірі 355,0 грн., та послуг з постачання теплової енергії 28.11.2025 в розмірі 21903,79 грн. (6565,79 грн. + 15000,0 грн. + 338,0 грн.). За вказаних умов, враховуючи надані сторонами докази у справі, на момент винесення рішення заборгованість відповідачів по сплаті вартості абонентського обслуговування погашена повністю, а заборгованість за постачання теплової енергії складає 391,06 грн. (22294,85 грн. 21903,79 грн.). Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як встановлено судом, відповідач зобов`язаний щомісяця здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги, а відтак вказані зобов`язання відповідача з оплати житлово-комунальних послуг виникали щомісяця. Розрахунковим періодом для оплати послуг, згідно п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, є календарний місяць. Плата за послуги повинна була вноситися не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Тобто, з 21 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим, починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці житлово-комунальних послуг, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17. Крім того, Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українибуло доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. Дія карантину, встановленого зазначеною Постановою, неодноразово продовжувалась. Востаннє дію карантину було продовжено до 30.06.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2023 № 383. Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IXрозділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362,559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Зазначений закон набрав чинності 17.03.2022. Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно із постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2»в Україні встановлено карантин з 12.03.2020 року, який діяв до 30.06.2023, а тому позовна давність на території України подовжується на строк дії карантину. Крім того, відповідно до п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (Розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023). Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 № 540-IX, тобто з 02.04.2020 року діяло положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні. Крім того, з 24.02.2022 року і по даний час триває воєнний стан, на період дії якого також продовжено, зокрема, і строки позовної давності. Лише із набранням чинності Законом України від 14.05.2025 року №4434-IX "Про внесення змін до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", а саме, 04.09.2025 року (через три місяці з дня, наступного за днем опублікування цього Закону), відновився перебіг строків позовної давності, які діяли до введення воєнного стану. З розрахунку заборгованості встановлено, що відповідачем вчинялися дії, які свідчать про визнання розміру заборгованості, а саме внесення оплат в сумі, що перевищує суму нарахувань за поточний місяць, зокрема оплати в листопаді 2014 року, в грудні 2014 року, в травні вересні 2015 року, в січні 2016 року, в травні жовтні 2016 року, в квітні серпні 2017 року, в травні жовтні 2018 року, в травні жовтні 2019 року, в липні жовтні 2020 року, в травні жовтні 2021 року. Вказані дії відповідачів свідчать про фактичне визнання заборгованості за надані АТ «Криворізька теплоцентраль» послуги та відповідно до норм частини першої статті 264 ЦК України - про переривання перебігу строку позовної давності. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що доводи відповідачів з приводу пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними, та доходить до висновку, що позивач пред`явив позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.12.2013 року по 31.08.2025 року в межах строку позовної давності. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. За таких обставин, з урахуванням наданого позивачем розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та плати за абонентське обслуговування постачання, з урахуванням повного погашення відповідачем [PERSON] заборгованості за абонентське обслуговування та часткове погашення ним заборгованості за постачання теплової енергії, стягненню з солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії у період з 01.12.2013 року по 31.08.2025 року, у розмірі 391,06 гривень, а позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню. Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України. Таким чином, згідно з розрахунку доданого до позову, з відповідачів підлягають стягненню в солідарному порядку заборгованість по оплаті за постачання теплової енергії за період з грудня 2013 року по серпень 2025 року в розмірі 391,06 гривень, інфляційні витрати 6196,86 гривень, 3% річних 1 618,63 гривні, пеня 815,07 гривень, а всього 9021,62 гривень. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Судові витрати у справі сплачені позивачем при подачі позовної заяви до суду складають 3028, 00 грн.. У відповідності з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог з урахуванням суми заборгованості на момент подання позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: partial