Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 24.05.2025 року між товариством та відповідачкою було укладено договір про надання грошових коштів в кредит №8298470525, відповідно до умов якого останній було видано кредит в сумі 9500 грн., строком на 360 днів. Посилаючись на те, що в подальшому свої зобов`язання за кредитним договором позичальник належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на дату підготовки позову виникла заборгованість в сумі 24130 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 9500 грн., заборгованість по процентам в сумі 13205 грн., заборгованість по комісії в сумі 1425 грн., позивач просив стягнути з відповідачки зазначену вище заборгованість за кредитним договором та понесені по справі судові витрати. В наданому відзиві представник відповідачки не заперечуючи факту укладання кредитного договору та отримання кредитних коштів останньою, зазначив, що умовами договору було передбачено нарахування процентів кожні 30 днів, але додаток №1 до договору містить графік платежів про щоденне нарахування процентів. При цьому, є безпідставним нарахування процентів в період з 21.09.2025 року по 10.10.2025 року на суму 1900 грн., оскільки відповідно до додатку №1 до договору проценти за цей період сплачуються 21.10.2025 року. Також посилався на безпідставність заявлених вимог про стягнення комісії, оскільки умови кредитного договору в цій частині є нікчемними. З урахуванням цього, представник відповідачки у відзиві просив залишити без задоволення позов в частині стягнення комісії в сумі 1425 грн. та відсотків в сумі 13205 грн. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 27.10.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. В призначене судове засідання представник позивача не з`явився. В позовній заяві позивач просив розглядати справу без участі представника товариства. Відповідачка та її представник в судовому засіданні визнали позов в частині заборгованості за тілом кредиту. В іншій частині в задоволенні позовних вимог просили відмовити з підстав, наведених у поданому відзиві. За вказаних обставин, суд у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності представника позивача, за наявними у справі матеріалами. Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, заслухавши пояснення відповідачки та її представника, а також дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до чч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Частинами 1,2 ст.642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. В зв`язку із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Так, ст.3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.3 ст.11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону). За змістом ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось відповідачкою, 24.05.2025 року між сторонами в електронній формі було укладено договір надання грошових коштів у кредит №8298470525, відповідно до умов якого останній було видано кредит в сумі 9500 грн., шляхом перерахування коштів на її картку, що підтверджено також довідкою АТ КБ «Приватбанк». Умовами п.2.5 кредитного договору було передбачено, що кредит надається строком на 360 днів, з періодичністю сплати процентів кожні 30 днів. Розмір процентів сторонами було погоджено в п.2.6.1 договору. Пунктом 2.7 кредитного договору було встановлено комісію в розмірі 15% від суми кредиту, яка нараховується в день його видачі. В пред`явленому позові позивач, посилаючись на те, що відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором к належним чином не виконувала, просив стягнути з останньої заборгованість, яка утворилась станом на дату підготовки позову, в сумі 24130 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 9500 грн., заборгованість по процентам в сумі 13205 грн., заборгованість по комісії в сумі 1425 грн. Відповідачка під час розгляду справи в суді зазначила, що через скрутне матеріальне становище кредит не повертала та проценти за користування кредитними коштами не сплачувала. Проте, заперечувала проти стягнення з неї заявленої заборгованості по процентам та комісії. Суд враховує, що відповідно до наведених вище умов кредитного договору відповідачка протягом строку кредитування мала сплачувати проценти кожні 30 днів в розмірі 1% за кожен день користування кредитом протягом перших 180 днів та в розмірі 0,87% за кожен день користування кредитом починаючи з 181 календарного дня з дати укладення договору, що становило, відповідно, 95 грн. на день (2850 грн. за 30 днів) та 82 грн. 65 коп. на день (2479 грн. 50 коп.). З розрахунку заборгованості вбачається, що заявлені до стягнення проценти в розмірі 13205 грн., розраховані за період з 25.05.2025 року по 10.10.2025 року, тобто протягом перших 180 днів кредитування та нараховувались за цей період у відповідності до ставки, встановленої п.2.6.1 договору в розмірі 1% на день. За вказаних вище обставин, наведених положень законодавства та умов кредитного договору, оскільки відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, позивач набув право вимоги щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів за фактичним період користування кредитними коштами. В зв`язку з цим, суд вважає обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості за договором надання грошових коштів в кредит №8298470525 від 24.05.2025 року, яка утворилась станом на 10.10.2025 року в сумі 22705 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 9500 грн., заборгованість по процентам в сумі 13205 грн. В частині заявлених вимог про стягнення заборгованості по комісії, суд враховує наступне. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (ч.2 ст.215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2023 у справі №359/12165/14-ц (провадження №61-13417св21)). Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі п.4 ч.1 ст.1 та ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 11.02.2021 року №16 затвердило Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до п.5 Правил про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит у додатку 2 до цих Правил. Кредитодавець має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дають змогу змінювати процентну ставку та/або інші платежі за послуги кредитодавця, уключені до загальних витрат за споживчим кредитом, і такі зміни не можуть бути визначені на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п.8 Правил про споживчий кредит). Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за надання кредиту та обслуговування кредитної заборгованості. Разом з тим, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) суд зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Крім того, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що положення п.2.7 кредитного договору щодо нарахування комісії в розмірі 15% від суми кредиту, яка нараховується в день його видачі, є нікчемними відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки комісії в розмірі 1425 грн. задоволенню не підлягають. Оскільки відповідачка має на утриманню дитини з інвалідністю та в силу п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідні судові витрати, понесені позивачем, пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: partial