Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. В Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] звернулася представник [PERSON] адвокат Воронюк Катерина Юріївна, в якій просить суд зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні та користуванні домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд по [ADDRESS] ; усунути перешкоди у проживанні та користуванні домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд по [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року, за нею визнано право користування спірним домоволодінням та зобов`язано попереднього власника не чинити перешкод у проживанні. Надалі колишній власник відчужив спірне майно відповідачу, однак перехід права власності не припинив її права користування житлом. При цьому судом також було відмовлено відповідачу у задоволенні позову про виселення позивачки. Позивачка вказує, що вона на законних підставах проживає у будинку, несе витрати на його утримання та оплату комунальних послуг, однак відповідач систематично чинить їй перешкоди у користуванні житлом, зокрема вимагає звільнення приміщення або укладення договору оренди, обмежує доступ до окремих приміщень, надсилає погрози, а також вчиняє дії щодо фактичного обмеження доступу до домоволодіння, у тому числі шляхом встановлення перешкод (паркану). Крім того, позивачка зазначає, що відповідач допустив проживання у будинку її колишнього чоловіка, щодо якого виносився обмежувальний припис у зв`язку з вчиненням домашнього насильства, що також порушує її право на безпечне користування житлом. З огляду на викладене, позивачка вважає, що її право користування житловим приміщенням порушується, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати відповідача не чинити перешкод у проживанні та користуванні домоволодінням і усунути такі перешкоди. Представник відповідача заперечує проти позову, зазначаючи, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами. Вказує, що відповідач є законним власником спірного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2023 року, правомірність якого підтверджена рішенням суду, що набрало законної сили. Як власник майна, відповідач наділений правами володіння, користування та розпорядження ним на власний розсуд, у межах, визначених законом. Зазначає, що позивачка не є членом сім`ї власника житла, а тому її право користування не може обмежувати права власника та не є безумовним. При цьому обсяг її прав не може перевищувати прав власника майна. Представник відповідача також наголошує, що наведені позивачкою обставини щодо перешкод у користуванні житлом не відповідають дійсності. Зокрема, встановлення металевої сітки на подвір`ї не обмежує доступу позивачки до житлового будинку та не перешкоджає її проживанню, оскільки до будинку існує окремий вхід, а житло забезпечене необхідними умовами для проживання. Крім того, зазначає, що відповідач фактично проживає в іншому місті, а тому не може систематично чинити перешкоди позивачці. Доказів на підтвердження протиправної поведінки відповідача чи створення ним перешкод позивачкою не надано. Також вказує, що конфлікти між позивачкою та іншими особами, зокрема її колишнім чоловіком, не стосуються предмета даного спору та не можуть бути підставою для задоволення позову. Окремо зазначає, що відповідач неодноразово вживав заходів для врегулювання спору в досудовому порядку, зокрема пропонував укласти договір, який би визначав порядок користування майном, однак позивачка від таких пропозицій відмовлялася та, на думку відповідача, фактично прагне набути право власності на частину майна. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову, у зв`язку з чим просить суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі. ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 грудня 2025 року справу передано судді Балацькій О.Р. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2025 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с. 24-25) Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2026 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. (а.с. 114-115) Представник відповідача у своєму відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами. (а.с. 27-48) Від позивача надійшли пояснення (відповідь на відзив), в яких вона просить відхилити доводи відповідача та задовольнити позовні вимоги. (а.с. 55-95) Від представника відповідача надійшли заперечення (на відповідь на відзив), вказавши, що документ «пояснення (відповідь на відзив)» не передбачений ЦПК, поданий з порушенням строків та містить недопустимі або не стосовні до справи докази. Відтак просить суд не приймати та не враховувати цей документ. (а.с. 100-105) Представник позивача у своїх додаткових поясненнях наголошує на тому, що відповідач та пов`язані з ним особи систематично порушують право позивачки на користування житлом, створюючи психологічний тиск, фізичні перепони та обмежуючи доступ до спільних приміщень. Вказується на неодноразові виклики поліції, наявність кримінальних проваджень щодо колишнього чоловіка позивачки та фактичне виселення її з реєстрації без згоди. Підкреслює, що ці дії не є випадковими, а свідомо спрямовані на примус позивачки залишити житло, що підтверджує системність перешкод та недобросовісну поведінку відповідача. Просить суд задовольнити позов у повному обсязі та зобов`язати припинити будь-які дії, що перешкоджають користуванню домоволодінням. (а.с. 124-128) Крім того, долучає витяги з ЄРДР за ст. 356 КК України про вчинення [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку та за ст. 126-1 КК України про вчиненням [PERSON] домашнього насильства відносно позивачки. (а.с. 129-144) Представник відповідача заперечує на доводи позивача, зазначаючи, що клопотання позивачки про долучення додаткових доказів від 03.03.2026 подано без обґрунтування причин неподачі на стадії підготовчого провадження та не стосується предмета справи. Вказує, що позивачка на попередньому судовому засіданні не заявляла клопотань про долучення доказів, а лише просила відкласти засідання через відсутність свого представника. Відповідно до статей 83 та 209 ЦПК України, судовий розгляд по суті здійснюється на підставі матеріалів підготовчого провадження, а долучення додаткових доказів можливе лише при поважних причинах. Представник відповідача просить суд долучити свої заперечення з додатками, які включають документи, що підтверджують попередні дії сторін, а саме: заяви, постанови, ухвали, скарги на бездіяльність поліції, адвокатські запити та підтвердження їх направлення. (а.с. 149-165) Відповідач, заперечує проти клопотань позивачки, стверджуючи, що вона не мала права користування будинком, самовільно втручалася у приміщення та перешкоджала ремонту, а долучені нею докази подані із порушенням процесуальних строків. Він просить суд врахувати його докази та звернути увагу на відсутність правових підстав для вимог [PERSON] щодо користування житловим приміщенням. (а.с. 170-195) Позивач у судовому засіданні подала клопотання, у якому просить суд допустити до негайного виконання рішення суду, оскільки затримка на період оскарження позбавляє її можливості задовольнити базові життєві потреби, а також завдасть значної шкоди здоров`ю. (а.с. 208) Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. ІІІ. Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, докази. Суд встановив, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року у справі 569/7529/20 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування домоволодінням, зобов`язання не чинити перешкод у проживанні в житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги спадкування, задоволено частково. Визнано за [PERSON] право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] ; в задоволенні інших позовних вимог [PERSON] відмовлено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 1680, 40 грн.; в задоволенні вимоги [PERSON] про стягнення витрат на надання правової допомоги в розмірі 2500 грн. відмовлено. Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року в частині позовних вимог про визнання за [PERSON] права користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , - скасовано. В задоволенні позовних вимог у цій частині відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 2520,60 грн. Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкод у проживанні скасовано. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року в цій частині залишено в силі. Постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням залишено без змін. В подальшому 20 вересня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 6-7) [PERSON] звертався до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він придбав будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Проте, колишня дружина [PERSON] . [PERSON] , ще досі там проживає і чинить йому перешкоди у користуванні і розпорядженні майном. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2024 року у справі № 569/6053/24 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення відмовлено. [PERSON] зверталась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання договору купівлі - продажу недійсним та встановлення порядку користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову посилалась на те, що [PERSON] відчужив спірний об?єкт нерухомості (житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ) виключно з метою унеможливлення виконання судового рішення від 07.10.2021, цілеспрямовано на завдання їй, шкоди. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2025 року у справі № 569/7043/24 у задоволенні позовних вимог відмовлено. ( а.с. 74-78) У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях. Зокрема, пояснила, що у спірному житловому будинку разом із нею фактично проживає її колишній чоловік [PERSON] , з яким у неї склалися конфліктні відносини. За її словами, [PERSON] спільно з відповідачем [PERSON] встановили на території домоволодіння металеву сітку (огорожу), яка, на її думку, перешкоджає вільному доступу до літньої кухні та вбиральні. Позивачка зазначала, що такі дії відповідача сворюють для неї істотні незручності у користуванні домоволодінням, обмежують доступ до необхідних побутових приміщень та, як вона вважає, негативно впливають на стан її здоров`я. Зазначає, що продовжує проживати у вказаному домоволодінні згідно з рішенням Верховного Суду, сплачуючи комунальні послуги. Вважає, що на підставі судового рішення має право користуватись не лише житловим будинком, а усіма приміщеннями домоволодіння. Водночас, відповідач [PERSON] та його родич [PERSON] 23 листопада 2025 року самовільно встановили металеву сітку, яка частково обмежує доступ позивача до прибудинкових споруд. Позивач стверджує, що відповідач чинить їй перешкоди, зокрема блокуючи санітарні приміщення, надсилаючи погрозливі повідомлення та організував проживання колишнього чоловіка [PERSON] , який підлягав обмежувальному припису за фактом домашнього насильства. Представник позивача адвокат Воронюк К.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Пояснив, що є законним власником спірного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у встановленому законом порядку, правомірність якого підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили. Зазначив, що як власник майна він реалізує свої права у межах, визначених законом, та жодних перешкод позивачці у користуванні житловим будинком не чинить. Вказує, що встановлення металевої сітки на території домоволодіння не обмежує доступу позивачки до житлового будинку, оскільки до нього наявний вільний доступ, а відповідні дії були зумовлені необхідністю впорядкування території та забезпечення належного користування майном. До приміщення житлового будинку, де проживає позивач, є окремий підхід; поблизу будинку відповідач встановив новий дерев`яний туалет, придатний для користування; у житловому будинку є всі комунікації, достатні для проживання. Також зазначив, що позивачка має можливість користуватися житловим приміщенням, а твердження про блокування доступу до літньої кухні чи вбиральні не відповідають дійсності. Крім того, відповідач пояснив, що фактично проживає в іншому місті, у зв`язку з чим не має можливості систематично впливати на умови проживання позивачки або чинити їй перешкоди. Зазначив, що конфліктні ситуації, на які посилається позивачка, пов`язані з її особистими відносинами з [PERSON] та не стосуються його як власника майна. Також вказав, що неодноразово пропонував позивачці врегулювати спір у позасудовому порядку, зокрема шляхом укладення договору користування житловим приміщенням, однак позивачка від таких пропозицій відмовлялася. На його думку, позов подано безпідставно, а його задоволення призведе до необґрунтованого обмеження прав власника. Представник відповідача адвокат Соломон О.М. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та поданих запереченнях, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами фактів створення відповідачем перешкод у користуванні житловим будинком, а її доводи носять припущувальний характер та не підтверджені доказами, які б відповідали вимогам цивільного процесуального законодавства. З письмових доказів, а саме квитанцій про оплату комунальних послуг суд встановив, що позивачка [PERSON] проживає та користується домоволодінням у складі житлового будинку літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення суду, при цьому сплачує всі комунальні послуги. (а.с. 9-10) Для врегулювання спору щодо користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] відповідач пропонував позивачці укласти мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , умови якої передбачали переселення відповідача до літньої кухні на одній земельній ділянці та встановлення орендних відносин, із взаємним звільненням приміщень від особистих речей і додатковим облаштуванням огорожі. Позивачка [PERSON] у листі-відповіді відхилила запропоновані умови як такі, що не враховують її майнових інтересів і порушують принципи добросовісності та розумності, запропонувавши альтернативу: передати їй у власність літню кухню з прилеглою територією або виплатити грошову компенсацію за ринковою вартістю однокімнатної квартири, з одночасним звільненням кімнати в житловому будинку після державної реєстрації права власності або зарахування коштів, при цьому залишаючи за собою право у разі незгоди продовжувати відстоювати свої права у судовому порядку. (а.с. 42-44) 09 вересня 2025 року позивачем поштовим відправленням було отримано лист від відповідача, який написав, про те, що будинок старий і потребує капітального ремонту. Згідно з листом капітальний ремонт передбачає виселення мешканців з будинку для його проведення. З огляду на таку обставину відповідач пропонує позивачу звільнити займане приміщення або в термін до 02.10.2025 укласти договір користування (оренди) будинку з певною оплатою. 18 вересня 2025 року позивачкою була надана відповідь на лист відповідача від 09.09.2025 у якому вона не погоджується з такою пропозицією відповідача. Окрім того, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів суд встановив, що між позивачкою та відповідачем склались конфліктні відносини, що підтверджують зверненнями позивачки та відповідача до органів поліції Рівненської області. Зокрема 09.07.2025 року позивачка подавала заяву-повідомлення до Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області про конфлікт з відповідачем як власником будинку у якому вона проживає; 18.07.2025 року - щодо невиконання Рішення Верховного Суду від 05.10.2022 № 569/7529/20; 23.11.2025 року - щодо самоправного встановлення паркану, що блокує їй доступ до господарських приміщень. ІV. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд при прийнятті рішення. Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання закріплене частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною 2 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом гарантується, оскільки кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказані норми кореспондують із статтею 321 Цивільного кодексу. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житло» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом із тим, суд зазначає, що право користування житловим приміщенням, яке виникає у членів сім`ї власника або інших осіб, не є абсолютним та підлягає оцінці з урахуванням зміни правового статусу майна, а також суб`єктного складу правовідносин. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] не є членом сім`ї відповідача [PERSON] у розумінні статей 64, 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України; не перебуває з ним у сімейних чи інших правовідносинах, які б надавали їй самостійне право користування житловим приміщенням на рівні з власником. При цьому, право користування, яке виникло у позивачки на підставі рішення суду від 07 жовтня 2021 року, було встановлено у відносинах із попереднім власником - [PERSON] , і не може тлумачитися як безумовне та безстрокове право користування незалежно від зміни власника майна, без урахування прав нового власника. Окрім цього, згідно з Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкод у проживанні скасовано. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року в цій частині залишено в силі. Постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням залишено без змін. Суд враховує, що згідно з преюдиційними положеннями Рішення Верховного Суду (№ 569/7529/20) позивачка не набула права на користування житловим приміщенням, оскільки в частині відмови позивачці у визнанні права користуванням будинком за адресою: [ADDRESS] Верховний Суд залишив без змін рішення Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року. Водночас рішенням Верховного Суду було скасовано рішення Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року лише в частині позовних вимог позивачки про зобов`язання не чинити їй перешкод у проживанні. Водночас суд враховує, що сторони перебувають у триваючих спірних правовідносинах та були спроби в рамках інших судових проваджень укласти мирову угоду між власником (відповідач) та позивачкою, однак сторони не дійшли згоди щодо умов такої угоди. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт порушення відповідачем її права користування спірним житловим приміщенням у розумінні статті 391 ЦК України. Суд враховує, що сам по собі факт проживання позивачки у спірному домоволодінні, а також наявність між сторонами конфліктних відносин, не свідчить про протиправність дій відповідача як власника майна та не є безумовною підставою для задоволення заявлених вимог. При цьому, заявлений позивачкою спосіб захисту у вигляді зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном та усунення таких перешкод може бути застосований виключно за умови встановлення судом факту наявності реальних, триваючих та доведених порушень з боку відповідача, що у даній справі свого підтвердження не знайшло. Суд звертає увагу, що позивачка долучила до матеріалів справи витяги з ЄРДР за ст. 356 КК України та ст. 126-1 КК України щодо [PERSON] . Суд зазначає, що кримінальні провадження щодо третіх осіб не є автоматично належними та безумовними доказами у цивільному процесі. Такі документи розглядаються судом виключно з урахуванням їх допустимості, безпосереднього відношення до предмета спору та здатності підтвердити чи спростувати обставини, на які посилається сторона. В даному випадку представлені витяги не містять достатніх даних, які прямо свідчили б про порушення відповідачем права користування житловим приміщенням позивачкою та притягнення відповідача до відповідальності. Суд також враховує, що позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги посиланнями на наявність перешкод у користуванні житловим приміщенням та інші обставини, які, за її твердженням, мали місце, не скористалася наданим їй процесуальним правом на заявлення клопотань про виклик та допит свідків, які могли б підтвердити викладені нею обставини. Суд також оцінює дії відповідача щодо встановлення металевого паркану на території домоволодіння. Такі докази не свідчать про істотне обмеження доступу до житлового будинку або необхідних приміщень, а отже, не вказують на порушення права користування нерухомим майном та не свідчать про системні дії відповідача з метою створення їй перешкод. Відповідно до принципів добросовісності та розумності, закріплених у ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, що порушують права інших. Водночас, у межах даного спору відсутні докази того, що відповідач вийшов за межі реалізації власних прав або діяв недобросовісно. Водночас суд звертає увагу, що реалізація права власності відповідачем повинна здійснюватися з дотриманням прав та законних інтересів інших осіб, однак у межах даного спору відсутні докази того, що відповідач вийшов за межі здійснення своїх прав або діяв недобросовісно. Суд, дослідивши надані позивачем докази та пояснення, встановив, що твердження [PERSON] про перешкоджання відповідачем [PERSON] у користуванні домоволодінням, зокрема про блокування санітарних приміщень, надсилання погрозливих повідомлень, організацію проживання колишнього чоловіка [PERSON] , який підлягав обмежувальному припису, не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд зазначає, що надані позивачкою документи, листування, фотографії, а також посилання на матеріали ЄРДР та кримінальні провадження стосуються, переважно, дій третіх осіб або конфліктів, що не підпадають під предмет даної справи та не встановлюють фактів, які прямо обмежують її законні права на користування майном. Крім того, суд враховує, що право власності на спірне домоволодіння належить [PERSON] , який законно набув його на підставі зареєстрованого договору купівлі-продажу від 20 вересня 2023 року, що підтверджує його правомірність. Позивачка після набуття права власності відповідачем не надала доказів, які б обґрунтовували її право користування будинком у спосіб, що обмежував би законні права власника. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed