Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

У грудні 2024 року позивач [PERSON] , в особі [PERSON] , звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місце щасливих людей» про поновлення дії трудового договору та стягнення заборгованості із заробітної плати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середньої заробітної плати за час затримки виплати. В обґрунтування позову позивач стверджувала, що її незаконно звільнили з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Місце Щасливих Людей» та наполягала на необхідності стягнення з Товариства сум заборгованості за вимушений прогул та заборгованості сум з виплати заробітної плати. Зазначала про те, що посаду директора займала з 04.06.2024 року на підставі наказу від 03.06.2024 року №1, 24.07.2024 року відповідачем було виключено відомості про позивача як директора відповідача в єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та відповідно 25.07.2024 року позивача не допущено до роботи, та зазначала про те, що була усно повідомлена про звільнення без пояснення причин та підстав звільнення. В позовній заяві посилалась на порушення позивачем норм ст.ст. 47, 83, 116 КЗпП України, п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. У зв`язку із чим просила поновити її на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Місце Щасливих Людей», стягнути заборгованість із заробітної плати в розмірі 5000,00грн., стягнути грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 3000,00грн., стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.07.2024 року по 25.11.2024 року в розмірі 60000,00 грн, витребувати копію наказу про звільнення, довідки про нараховану та виплачену заробітну плату за період роботи, довідки про середню заробітну плату позивача та довідку про нараховані до виплати суми при звільненні, зокрема суми заборгованості із заробітної плати та суми грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11.12.2024 року у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місце Щасливих Людей» про поновлення дії трудового договору та стягнення заборгованості із заробітної плати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середньої заробітної плати за час затримки виплати, відкрито провадження та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17.06.2026 закрито підготовче провадження та призначити справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місце щасливих людей» про поновлення дії трудового договору та стягнення заборгованості із заробітної плати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середньої заробітної плати за час затримки виплати, до судового розгляду по суті на 16 вересня 2025 року об 11 годині 30 хвилин. Клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Місце щасливих людей» - Лосич Т.С.про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місце щасливих людей» про поновлення дії трудового договору та стягнення заборгованості із заробітної плати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середньої заробітної плати за час затримки виплати - задоволено. Постановлено витребувати від Державної прикордонної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 26) інформацію щодо перетину кордону (виїзду з території України та в`їзду на територію України) громадянки України [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] ): чи здійснювала виїзд з території України [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] , громадянка України) після початку повномасштабного вторгнення, а саме з 24.02.2022? Якщо так, зазначити дату такого перетину; чи здійснювала в`їзд на територію України [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] , громадянка України) після початку повномасштабного вторгнення, а саме з 24.02.2022? Якщо так, зазначити дату такого перетину; чи перебувала [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] , громадянка України) на території України станом на червень-серпень 2024 року? чи перебувала [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] , громадянка України) на території України станом на 02.12.2024? У травні 2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Місце Щасливих Людей» заперечило проти доводів позивача, посилаючись на порушення останнім вимог статті 233 Кодексу законів про працю України щодо дотримання встановленого місячного строку звернення до суду у справах про звільнення. Зокрема, відповідач зазначив, що, відповідно до змісту позовної заяви, сам позивач вказує, що йому стало відомо про звільнення 25.07.2024 року, тоді як із позовом до суду він звернувся лише 02.12.2024 року, тобто з пропуском встановленого законом строку більш ніж на п`ять місяців. Зазначив, що передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк на подачу позовної заяви до суду про поновлення на роботі поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору і [PERSON] не навела жодних причин та доказів в підтвердження поважності пропуску, які б об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та не просила поновити такий строк. Вказує на те, що [PERSON] звільнена з посади директора відповідно до рішення одноособового засновника ТОВ «Місце щасливих Людей» №22/07/24 від 22.07.2024 року, у зв`язку із тотальним, неналежним виконанням посадових обов`язків директора, перебування за межами країни та відсутності комунікації із власником ТОВ «Місце щасливих людей» - [PERSON] вирішено звільнити [PERSON] з 22.07.2024 року з посади директора Товариства. Цим же рішенням одноособового учасника вирішено призначити [PERSON] з 23.07.2024 року на посаду директора Товариства. Крім того, представник відповідача зауважив, що позовна заява була подана позивачем лише після внесення 18.10.2024 року Голосіївським УП ГУ НП у м. Києві відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024100010003087 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, на підставі заяви від 17.10.2024 року, поданої [PERSON] - засновником та директором ТОВ «Місце щасливих людей». Запис в трудову книжку не вносився у зв`язку із тим, що остання не передавалась позивачем Товариству та знаходиться у [PERSON] . Відповідач, зазначав, що підставою для звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення стали неузгоджені та протиправні дії [PERSON] під час виконання нею посадових обов`язків директора Товариства, які, зокрема, полягали у неналежному оформленні трудових відносин із працівниками, наданні сторонній особі ( [PERSON] ) без належних повноважень доступу до ведення бухгалтерського обліку, а також у безпідставному допуску цієї особи до управління грошовими коштами Товариства. Окрім цього, за твердженням відповідача, грошові кошти, отримані від господарської діяльності, не перераховувались на розрахунковий рахунок Товариства, операції з реалізації алкогольних напоїв за готівку не проводились через реєстратори розрахункових операцій та не фіскалізувались, що створювало значні ризики застосування фінансових санкцій, зокрема за несплату акцизного податку до Державного бюджету України. Також відповідач зазначав про те, що позивач не забезпечила ведення та передачу бухгалтерської та внутрішньої документації Товариства, не надала доступу до електронного цифрового підпису, а під час інвентаризації була виявлена нестача грошових коштів у касі. Крім того, відповідач зазначав, що позов був поданий лише після внесення 18.10.2024 року Голосіївським УП ГУ НП у м. Києві відомостей до ЄРДР за №12024100010003087 та кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, у за заявою від 17.10.2024 року [PERSON] (засновник та директор ТОВ «Місце щасливих людей») Підставою для звернення із заявою про вчинення злочину були неузгоджені, незаконні дії [PERSON] щодо виконання своїх посадових обов`язків директора ТОВ «Місце щасливих людей», а саме, не оформлювала офіційно працівників, надавала дозвіл сторонній особі ( [PERSON] ), без будь яких повноважень, займатись бухгалтерською справою, та без будь-якого погодження дозволила доступ [PERSON] до грошових коштів Товариства, які на розрахунковий рахунок Товариства Відповідача не перераховувались, продаж алкогольних напоїв за готівкові кошти не проводились та не фіскалізувались, наслідками чого під час перевірок ТОВ мала велику ймовірність отримати величезні штрафи за не доплату акцизу в Бюджет України, не надала жодного бухгалтерського звіту, внутрішню документацію, не надавала дані електронного ключа Товариства. Крім того, мала місце нестача грошових коштів в касі. 10.01.2025 року Постановою Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві про визнання потерпілою [PERSON] , останню визнано потерпілою у кримінальному проваджені №12024100010003087. У вересні 2025 представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що строки звернення до суду позивачем не пропущено, оскільки відповідач в день звільнення 22.07.2025 та до теперішнього часу не надав позивачу наказ про звільнення та трудову книжку. З підстав викладених у відзиві на позов просила задовольнити позов у повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Представник позивача наддала до суду заяву про збільшення позовних вимог та зазначила, що просить провести розгляд справи за її відсутності. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлено у встановленому законом порядку; представник відповідача надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Зазначила про систематичне зловживання процесуальним правами представником позивача у вигляді затягування розгляду справи, у зв`язку із чисельними відкладенням та неявкою представника позивача в судові засідання. Суд зазначає, що заява представника позивача про збільшення позовних вимог подана з порушенням вимог процесуального закону та не може бути прийнята до розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України позивач має право змінити підставу або предмет позову, а також збільшити чи зменшити розмір позовних вимог, однак таке право може бути реалізоване лише до закінчення підготовчого провадження. Згідно з положеннями ст. 173 КАС України, підготовче провадження завершується постановленням ухвали суду про його закриття, після чого справа переходить до розгляду по суті. Саме з цього моменту процесуальні можливості сторін щодо зміни позовних вимог є обмеженими законом. Судом встановлено, що заява про збільшення позовних вимог була подана представником позивача вже після закриття підготовчого провадження у справі, тобто з порушенням визначеного процесуального строку. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази, подані сторонами на обґрунтування позовних вимог та заперечень, всебічно, повно й об`єктивно встановивши фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Стаття 15 Цивільного кодексу України та частина перша статті 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Судом встановлено, що 03.06.2024 року було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Місце Щасливих Людей» із місцезнаходженням: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 69, кв. 2, засновником якого є [PERSON] . Згідно з даними виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 03.06.2024 року керівником Товариства призначено [PERSON] , при цьому органами управління визначено загальні збори учасників та одноосібний виконавчий орган - директора. Рішенням №1 одноособового засновника Товариства від 03.06.2024 року визначено розмір статутного капіталу у сумі 65000,00 грн, при цьому частка засновника [PERSON] становить 100% статутного капіталу, який підлягає внесенню у грошовій формі. Цим же рішенням призначено одноосібний виконавчий орган - директора [PERSON] . На підставі наказу №1-к від 03.06.2024 року остання приступила до виконання своїх посадових обов`язків. Разом з тим, у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] обов`язків директора, відсутністю належної комунікації із засновником Товариства, а також її перебуванням за межами України, рішенням одноособового учасника Товариства №22/07/24 від 22.07.2024 року її було звільнено з посади директора з 22.07.2024 року. Цим же рішенням з 23.07.2024 року на посаду директора призначено [PERSON] . Відповідні зміни підтверджуються даними Єдиного державного реєстру, згідно з якими з 23.07.2024 року керівником Товариства є [PERSON] . Відповідно до положень Модельного статуту товариства з обмеженою відповідальністю, зокрема пунктів 33.5 та 33.5.1, рішення про призначення та припинення повноважень директора приймається загальними зборами учасників більшістю голосів, а згідно з пунктом 36 Статуту виконавчим органом Товариства є одноосібний орган - директор, який має право діяти від імені Товариства без довіреності. Судом також встановлено, що численні звернення представників відповідача до [PERSON] з вимогою надати банківську документацію, внутрішню звітність, накази, а також електронні ключі доступу до податкової звітності залишилися без відповіді, що підтверджується наданими до матеріалів справи доказами листування. Актом Товариства з обмеженою відповідальністю «Місце щасливих людей» від 24.07.2024 року зафіксовано фізичної неможливість видачі трудової книжки та копії рішення про звільнення у зв`язку з відсутністю [PERSON] на території України та її неявкою до Товариства для оформлення відповідних документів. Також встановлено, що трудова книжка [PERSON] до Товариства не подавалась. Крім того, 17.10.2024 року [PERSON] звернулась до Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо дій [PERSON] та [PERSON] , за результатами чого 18.10.2024 року до ЄРДР внесені відомості за №12024100010003087 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Як встановлено у судовому засіданні, підставою для звернення до правоохоронних органів стали обставини неналежного виконання [PERSON] своїх посадових обов`язків, що, за твердженням відповідача, полягали у неоформленні працівників у встановленому законом порядку, допуску сторонньої особи до ведення бухгалтерського обліку без відповідних повноважень, наданні доступу до грошових коштів Товариства без погодження із власником, неперерахуванні коштів на розрахунковий рахунок Товариства, а також здійсненні реалізації алкогольної продукції без належної фіскалізації, що створювало ризик застосування значних фінансових санкцій. Крім того, [PERSON] не передала бухгалтерську та внутрішню документацію, не надала доступу до електронних ключів Товариства, а також зафіксовано нестачу грошових коштів у касі. Згідно з постановою слідчого Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві від 10.01.2025 року [PERSON] визнано потерпілою у кримінальному провадженні №12024100010003087 у зв`язку із завданням їй шкоди внаслідок дій [PERSON] . Після відкриття кримінального провадження за заявою [PERSON] про вчинення злочину, [PERSON] звертається до суду із даним позовом з метою виправдання своїх протиправних та незаконних дій, а саме, 02.12.2024 року. Відповідно до вимог чинного законодавства України, припинення повноважень директора товариства здійснюється на підставі рішення вищого органу управління - загальних зборів учасників або рішення єдиного учасника товариства, без обов`язковості видання окремого наказу про звільнення. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю», вищим органом товариства є загальні збори його учасників, а у випадку, якщо товариство має одного учасника, всі повноваження такого органу здійснюються ним одноособово. Відтак, рішення єдиного учасника про припинення повноважень директора є належною та достатньою правовою підставою для такого припинення. При цьому суд враховує, що жодна норма Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ГКУ чи КЗпП України не встановлює обов`язку товариства видавати додатковий наказ про звільнення директора після прийняття відповідного рішення учасником. Таким чином, саме рішення учасника товариства як акт волевиявлення власника є юридичним фактом, з яким закон пов`язує припинення як корпоративних, так і трудових правовідносин з директором. Таке рішення є самостійним, достатнім та належним документом, що підтверджує припинення повноважень директора, і може бути безпосередньо подане державному реєстратору для внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб. Видання ж наказу у цьому випадку має виключно внутрішньо-організаційний або технічний характер і не впливає на факт припинення повноважень. Суд також бере до уваги, що сам позивач у позовній заяві зазначає про обізнаність щодо свого звільнення з 25.07.2024 року. Крім того, встановлено, що 24.07.2024 року відповідачем внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, якими виключено відомості про позивача як керівника товариства. Також у цей же період позивачу було припинено доступ до електронного кабінету платника податків ТОВ «Місце щасливих людей», що додатково свідчить про фактичне припинення його повноважень як директора товариства. Суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18, предметом розгляду якої були вимоги фізичної особи про припинення трудових відносин та зобов`язання вчинити певні дії. У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що відповідно до положень чинного законодавства та статуту товариства прийняття рішення про звільнення директора належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, а особливість звільнення директора полягає у тому, що воно здійснюється саме на підставі такого рішення. При цьому, бездіяльність учасників товариства щодо вирішення питання про звільнення директора розцінюється як порушення його трудових прав. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», у товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, які належать до компетенції загальних зборів, приймаються таким учасником одноособово та оформлюються письмово. Разом з цим, до компетенції загальних зборів, зокрема, належить призначення та звільнення директора товариства. Таким чином, у випадку одноособового складу учасників саме письмове рішення такого учасника є належним, самостійним та достатнім документом, що підтверджує факт припинення повноважень директора товариства. Зазначене рішення має вищу юридичну силу у корпоративній структурі управління та не потребує додаткового оформлення у вигляді наказу. Вказаний висновок узгоджується також із положеннями ч. 3 ст. 99 Цивільного кодексу України, відповідно до яких повноваження члена виконавчого органу можуть бути припинені у будь-який час органом, який його призначив, що свідчить про виникнення правового наслідку припинення повноважень без необхідності прийняття додаткових розпорядчих актів. Отже, з урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що у відповідача був відсутній обов`язок видавати окремий наказ про звільнення позивача, оскільки припинення його повноважень як директора ТОВ «Місце Щасливих Людей» відбулось на підставі належним чином оформленого рішення одноосібного учасника товариства - [PERSON] , що повністю відповідає вимогам чинного законодавства та усталеній судовій практиці. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Таким чином, суд прийшов до висновку, що стороною позивача не було доведено обставини. Які б вказували на недотримання вимог законодавства при звільненні позивача з посади директора Товариства з обмеженою відповідальності «Місце Щасливих Людей», з врахуванням обставин та доказів що містяться в матеріалах справи. Разом з цим, відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись з позовною заявою про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу до місцевого загального суду за місцезнаходженням підприємства (установи, організації) або за зареєстрованим місцем проживання/перебування позивача відповідно до порядку, передбаченого законодавством, в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. Беручи до уваги вимоги ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Відповідно до фактичних обставин, які наведено позовній заяві, вбачається, що позивач обізнаний про своє звільнення 25.07.2024 року (рішення одноосібного учасника прийняте 22.07.2024 року, про яке позивач належним чином був обізнаний). Як вже зазначалось, за даними акту Товариства від 24.07.2024 року зафіксовано неможливість видачі трудової книжки та копії рішення про звільнення у зв`язку з відсутністю [PERSON] на території України та її неявкою до Товариства для оформлення відповідних документів. Також встановлено, що трудова книжка [PERSON] до Товариства не подавалась. Таким чином, початок перебігу строку для звернення до суду для позивача розпочався 26.07.2024 року, отже строк позовної давності сплинув 27.07.2024 року, проте позивач звернувся до суду 02.12.2024 року. Відповідно до статті 233 КЗпП України, працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України, місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний умісті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. В абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто, для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Таким чином, суд прийшов до висновку, що доводи сторони відповідача щодо пропущення строку давності є обґрунтованими, оскільки строк звернення до суду був пропущений, а позивач не просить суд його поновити та не зазначає поважності причин його пропуску. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020 р. по справі №751/1198/18 (провадження № 61-5845св19). В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки, при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. З врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із пропущенням строку на звернення до суду. Таким чином, в силу пропущення строку на звернення до суду про поновлення на роботі, суд приходить до висновку, що інші вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі, є похідними і тому не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed