Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2026 року звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивував тим, що між ним, позивачем та відповідачем, було зареєстровано шлюб. В шлюбі у сторін народилось двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між позивачем та відповідачем не складається тривалий час, різні погляди на життя, у сторін немає сімейного порозуміння та підтримки. Кожен із сторін живе окремим життям та своїми інтересами. Шлюбні відносини та ведення спільного господарства між сторонами фактично припинились з 2021 року. Крім того, позивач вказує, що відповідач разом з дітьми з липня 2022 року по даний час проживають в іншій країні - США м.Атланта. Подальше сумісне життя за таких обстави позивач вважає неможливим. Спірних питань стосовно розподілу майна між сторонами не виникає. Згоду про утримання дітей досягнуто, тобто діти залишаються проживати та виховуватись разом з відповідачем. Примирення та збереження шлюбу між позивачем та відповідачем неможливе. За наведених обставин просить шлюб розірвати, а дітей залишити на проживання разом з матір`ю, тобто з відповідачем [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача за наявними в справі матеріалами. Відповідач в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, за змістом якої позовні вимоги визнала, розгляд справи просила проводити без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 15.01.2026 року, сторони зареєстрували шлюб 21.06.2005 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Кам`янець-Подільському реєстраційної служби Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, про що складено відповідний актовий запис №348. У шлюбі народились сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 18.04.2025 року. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Як вбачається з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю, тобто відповідачем [PERSON] . Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Отже, як зазначено вище, згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання. Станом на дату розгляду справи, [PERSON] виповнилося 15 років, тобто він фактично досягнув віку, коли може висловлювати власну обґрунтовану думку щодо місця свого проживання, і рішення суду щодо цього є безпідставним У зв`язку з викладеним, у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Позивач підтвердив поданою заявою, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, миритись не бажає, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, малолітнього сина [PERSON] , [INFO] залишити на проживання з матір`ю, тобто з відповідачем [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до частини п`ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial