Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж (далі - Позивач) звернулося з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі - Відповідачі), у якому просить стягнути заборгованість за послуги з теплопостачання, які надаються за адресою: [ADDRESS] у розмірі 27274,44 грн за період з грудня 2019 року по лютий 2022 року, а також просить стягнути сплачений судовий збір у розмірі 757,00 грн з кожного. Ухвалою від 19.12.2025 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням Сторін. Відповідач [PERSON] надав відзив на позов, у якому просив визнати його неналежним відповідачем та відмовити у позові, оскільки не є споживачем зазначених у позові комунальних послуг, не користувався та не отримував такі послуги, оскільки зареєстрований за іншою адресою. Разом з цим зазначив, що за ним зареєстровано право власності на майно за адресою: [ADDRESS] після виникнення заборгованості. 31.12.2025 надійшов відзив на позов із запереченнями проти його задоволення, у якому Відповідачі просять відмовити у задоволенні позову повністю або в частині недоведених нарахувань поза позовною давністю, застосувати наслідки спливу позовної давності за заявою Відповідачів. У додаткових поясненнях від 31.12.2025 вказується, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначають, що Позивач не надав належних і допустимих доказів, які підтверджують: 1. факт та обсяг надання послуги теплопостачання у спірні періоди; 2. правові підстави нарахувань саме за заявлені місяці; 3. застосований тариф та порядок розрахунку; 4. механізм та підстави покладення заявлених сум на кожного зі співвласників, у тому числі [PERSON] . У зв`язку із цим вважають, що позовні вимоги є недоведеними щодо Відповідачів у цілому, а доводи, викладені [PERSON] у його зверненні, підлягають оцінці судом у сукупності з іншими матеріалами справи. Представник Позивача надав відповідь на відзив [PERSON] , у якому зазначив, що відповідно до поданого інформаційного витягу з Реєстру прав на нерухоме майно [PERSON] є співвласником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності № 133 від 18 березня 1998 року виданого ЖРЕП м. Ізюма. Разом із цим, 21.04.2025 є лише датою внесення відповідних відомостей до реєстру та ніяким чином не впливає на право власності. У запереченнях до відповіді на відзив [PERSON] зазначив доводи тотожні тим, що викладені у відзиві. [PERSON] звернулася із заявою про застосування строку позовної давності, а також надала відзив на позов, у якому просила відмовити у позові, оскільки заборгованість не доведена належними доказами. Представник Позивача надав відповідь на відзив [PERSON] , вказавши, що в у відзиві на позовну заяву зазначена лише незгода з заявленими позовними вимогами, при цьому підстав для цієї незгоди не вказано. Окрім того кожен з Відповідачів у разі незгоди з розрахунком заборгованості поданої Позивачем не позбавлений можливості надати свій контррозрахунок, проте не надали такого. Беручи до уваги правову позицію Відповідачів, які заперечують проти позову, надав докази які підтверджують факт підключення житлового будинку за адресою: [ADDRESS] до системи централізованого опалення у спірний період, а саме акт від 31 жовтня 2019 року; акт від 26 жовтня 2020 року; акт від 19 жовтня 2021 року. Представник Позивача також надав заперечення щодо застосування наслідків пропущення строку позовної давності, зазначивши про дотримання встановленого законодавством строку звернення з цим позовом. Представник Позивача у судове засідання не з`явився. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] просили відмовити в позові. Заслухавши Відповідачів, розглянувши матеріали справи, суд встановив, що Відповідачі є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з реєстру речових прав. За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . З розрахунку заборгованості встановлюється, що Відповідачі не сплачують за послуги, які надає Позивач, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 27274,44 грн за період з грудня 2019 року по лютий 2022 року. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. За правилами пункту 1, 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Частиною першою статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно із статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями статей 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» від 09.11.2017 також передбачено обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, зі змінами та доповненнями, чинних на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Правила), розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідачами всупереч вимог статей 525, 526, 530 ЦК України надані позивачем послуги оплачені не були, що призвело до порушення прав та законних інтересів Позивача. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання є обґрунтованими. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Матеріали справи свідчать, що відносини між сторонами у спірний період не були врегульовані договором, що, між тим, не скасовує передбачений покладений на споживача обов`язок зі щомісячного розрахунку за фактично спожиту теплову енергію безвідносно до наявності або відсутності укладеного зі споживачем договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтримана у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 02.04.2020 у справі № 757/29813/17-ц зазначено, що непроживання відповідача в квартирі, що належить йому на праві власності та факт відсутності реєстрації у цій квартирі не звільняє від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Таким чином, безпідставними є доводи Відповідачів про підстави для відмову в позові через відсутність договору про надання комунальних послуг між Позивачем та Відповідачами, оскільки вони зобов`язані сплачувати фактично спожиті житлово-комунальні послуги, зокрема послуги з теплопостачання, незалежно від наявності чи відсутності такого договору. Крім того, безпідставними є доводи [PERSON] про набуття квартири у власність 21.04.2025, оскільки як встановлено з відомостей з державного реєстру речових прав, 21.04.2025 проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії та номер 133, видане 18.03.1998, видавник: ЖРЕП м. Ізюм та внесено відповідний запис про право власності. При цьому, Відповідачі набули у власність квартиру у 18.03.1998 на підставі на підставі свідоцтва про право власності серії та номер 133, видане 18.03.1998. Суд наголошує, що державна реєстрація прав є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Такий висновок суду узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Доказів того, що Відповідачі у встановленому законом порядку відмовилися від споживання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, зверталися до Позивача щодо невиконання ним своїх зобов`язань з постачання послуг або надання неякісних послуг у спірний період, як і доказів відсутності боргу перед Позивачем суду не надано. Також, Відповідачами не надано доказів на підтвердження відсутності боргу перед Позивачем. Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про доведеність Позивачем викладених в позові обставин доказами, які в своїй сукупності достатні для задоволення позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Згідно з частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини четвертої статті 267 ЦК України). При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (№211), запроваджено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. У подальшому його було неодноразово продовжено (востаннє постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020, якою продовжено термін дії карантину до 30.06.2023). Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257,258, 362, 559, 681, 728,786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Разом з тим, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, а саме: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Відповідно, дана норма передбачає, що строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії воєнного стану. Відновлення строків позовної давності передбачено Законом від 14.05.2025 №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» (далі Закон №4434). Закон №4434 набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Закон був надрукований в офіційному виданні «Голос України» від 03.06.2025 №108. Тому, він набрав чинності з 04.09.2025, саме із цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, період нарахуванням заборгованості становить грудень 2019 року лютий 2022 року, Позивач звернувся із цим позовом 09.12.2025, а тому враховуючи зазначене строк звернення до суду на момент пред`явлення позову не сплив. На підставі викладеного та встановивши обставини звернення Позивача з позовними вимогами, суд дійшов висновку, що Позивач дотримався строків звернення до суду, тому підстави для застосування наслідків пропущення строку позовної давності відсутні. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на Відповідачів.

Outcome: approved