Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

24.09.2025 позивач [PERSON] звернувся до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області у якій просив суд стягнути з останніх відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.11.2024 командиром роти, поліцейським 2 взводу 8 роти 2 батальйону УПП в Одеській області, старшим лейтенантом поліції Хлєвним В.О. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3502249 від 18.11.2024, якою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП. Згідно фабули оскаржуваної постанови, 18.11.2024 о 13 годині 35 хвилин 52 секунди у м. Одеса, на вул. Князя Володимира Великого, 150, водій, керуючи ТЗ під час зупинки працівниками патрульної поліції не пред?явив у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться у посвідченні водія на право керування Т3 відповідної категорії, чим порушив пункт 2.4. а. ПДР - керування ТЗ особою, не пред?явила посвідчення водія, реєстраційного документа на Т3, а також поліс обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 126 КУпАП. Не погоджуючись із правомірністю винесеної постанови серії ЕНА №3502249 від 18.11.2024 про вчинення адміністративного правопорушення у встановленому законом порядку позивач звернувся до Савранського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання протиправною та скасування вказаної постанови. Рішенням Савранського районного суду Одеської області від 23.01.2025 у справі №512/929/24 позовні вимоги було задоволено, а подану апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції 02.04.2025 року П?ятим апеляційним адміністративним судом було залишено без задоволення, відповідно, рішення Савранського районного суду Одеської області - без змін. Крім того, цим же поліцейським, [PERSON] , того ж дня, було складено відносно [PERSON] протокол за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП, що полягало у тому, що позивач перебуваючи за адресою [ADDRESS] , не виконував вимоги, неодноразово повторених, працівників поліції при виконанні ними службових обов?язків, а саме надати документи, які засвідчують його особу, під час затримання хапався за формений одяг, про що і було складено протокол серії ВАБ №849590 від 18.11.2024. Постановою Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси від 19.12.2024 у справі № 523/20243/24 позивача було визнано винним та накладено стягнення у виді штрафу, розміром 136,00 грн. Попри це, [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою на дану постанову, і 23.04.2025 Одеським апеляційним судом було скасовано цю Постанову Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/20243/24, а [PERSON] - виправдано. Також, напарницею [PERSON] , [PERSON] , того ж дня (18.11.2024) відносно [PERSON] було складено протокол за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 122 КУпАП, що полягало у тому, що він «керуючи ТЗ та рухаючись по смузі для маршрутних ТЗ при зміні напрямку руху не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку, чим порушив вимоги пункту 9.2.а) ПДР України, що спричинило створення аварійної обстановки, та змусив інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість та напрямок руху, щодо забезпечення особистої безпеки інших громадян, чим порушив пункт 22 ПДР - порушення, що спричинили створення аварійної обстановки». Винесення незаконних матеріалів про адміністративні правопорушення з боку правоохоронних органів стало для позивача глибоким емоційним потрясінням. Після того, як його відпустили із постановою та обома протоколами, його охопило почуття несправедливості, яке не залишало протягом усього піврічного періоду судових процесів. Він був постійно роздратований та відчував внутрішнє напруження. Страх перед можливими наслідками викликали безсоння та пригнічення. Цей досвід судової тяганини завдав йому моральних страждань, які складно виміряти в матеріальному еквіваленті, однак їх наслідки були реальними та відчутними в його щоденному житті. Крім того, позивач зазначив, що одразу після того, як його відпустили з відділку поліції, він звернувся до Одеської обласної клінічної лікарні, де 18.11.2024 отримав консультаційний висновок травматолога-ортопеда зі встановленим діагнозом: закриті пошкодження м?яких тканин обох променево-зап?ясткових суглобів. Забій м?яких тканин шийного та поперекового відділів хребта. На думку, [PERSON] внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, що відбулося у результаті незаконних дій поліцейських 2 взводу 8 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області, старшим лейтенантом поліції Хлєвним В.О. та старшим лейтенантом [PERSON] , що полягало у винесенні відносно позивача постанови за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 126 КУпАП, протоколів за адміністративні правопорушення, передбачених частиною 5 статті 122 КУпАП та статті 185 КУпАП, [PERSON] була заподіяна моральна шкода, для відшкодування якої він звертаюся із даним позовом до суду. Розмір заподіяної моральної шкоди, завданої поліцейськими взводу 2 роти 8 батальйону 2 Управління патрульної поліції в Одеській області внаслідок скоєння ним протиправних дій, позивач оцінює в 30000,00 грн., це сума, яка необхідна для того, щоб хоч якимось чином загоїти отримані душевні страждання та моральні переживання, які він отримав протягом півроку, доводячи свою правоту у судах першої та апеляційної інстанцій, а також відновити свій емоційний та психологічний стан. Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу. Так, ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області Брюховецького О.Ю. від 30.09.2025 відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 11.11.2025 за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подачі до суду відповіді на відзив, а відповідачам п`ятиденний строк для подачі заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів (а.с.34-35). 10.10.2025 до суду надійшла заява представника Головного управління державної казначейської служби України у Київській області Жиліна О.Ф. про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання електронної копії матеріалів на електронну адресу та подовження строку на подання відзиву (а.с.36). 14.10.2025 до суду надійшла заява представника Департаменту патрульної поліції Димона І.В. про направлення копій матеріалів справи та продовження строку подання відзиву на позовну заяву (а.с.39). 21.10.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача Департаменту патрульної поліції Морозова П.В. в якому останній просив відмовити у позовних вимогах у повному обсязі з наступних підстав. Позивач подав позовну заяву про відшкодування моральної шкоди та в обґрунтування своїх позовних вимог в тексті позовної заяви посилався на Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Від так, згідно статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Тобто, вищевказаний Закон розповсюджує свою дію на органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури і суду. Департамент патрульної поліції відповідно до Положення про ДПП затверджений Наказом Національної поліції України 06 листопада 2015 року №73 (у редакції наказу Національної поліції України від 05 вересня 2024 року N? 947 «Про внесення змін до Положення про ДПП»); управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції відповідно до Положення про УПП в Одеській області ДПП затвердженого Наказом ДП 07 листопада 2015 року №1/4 не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури або суду, а відтак, дія Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-В від 01 грудня 1994 року не розповсюджується на Департамент патрульної поліції, управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції та на їх посадових осіб. Разом з тим, представник відповідача заначив, що позивач не надав доказів того, що ним було використано право на оскарження дій працівників поліції в позасудовому порядку, до вищестоящих органів, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач подавав скарги на дії посадових осіб Департаменту патрульної поліції, відсутні висновки службового розслідування за результатами розгляду таких скарг. Також, не надано доказів оскарження дій працівників поліції і в судовому порядку. У матеріалах позовної заяви відсутні будь які рішення суду, що б встановлювали протиправність дій посадових осіб Департаменту патрульної поліції щодо обставин 18.11.2024 за участю [PERSON] . Позивачем не надано доказів оскарження дій працівників поліції щодо застосування поліцейських заходів примусу при обраному ними такого заходу забезпечення адміністративного провадження як адміністративне затримання. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявної заподіяної шкоди (відсутні довідки, чеки, документи що об?єктивно відображають понесену шкоду), та жодним чином не доведено причинного зв?язку між неправомірними діями працівників патрульної поліції і начебто заподіяною шкодою. Жодна з трьох обов?язкових умов, для покладення відповідальності на державу за дії посадових осіб Департаменту патрульної поліції у виді відшкодування шкоди: не доведені позивачем, належними та допустимими доказами. Також, позивач зазначає що він начебто знаходився «в статусі правопорушника» з 18.11.2024, що стало підставою для вимоги про відшкодування моральної шкоди. В свою чергу, позивачем не обґрунтовано яку саме моральну шкоду він поніс в результаті приймання скасованої постанови та складання двох протоколів. Однак, зазначений термін невірно застосовується позивачем, оскільки складання протоколів про адміністративне правопорушення відбувається у відношенні особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, адже виключно суд розглядаючи протокол вирішує чи винна особа у вчиненні інкримінованого правопорушення. В свою чергу постанова серії ЕНА №3502249 від 18.11.2024 за частиною 1 статті 126 КУПАП яка винесена поліцейським не набрала законної сили, оскільки позивачем було реалізовано право на її оскарження - відповідно, права позивача не були порушені, а навпаки матеріали справи свідчать про повноту реалізації прав громадянина [PERSON] щодо оскарження прийнятої поліцейським постанови. Крім того, слід зазначити записи про наявність у базах МВС України щодо складання адміністративних матеріалів у відношенні позивача, редагуються та видаляються відповідальною особою відповідно до судових рішень, прийнятих судами в результаті розгляду адміністративних справ або оскарження вже прийнятої поліцейським постанови по справі про адміністративне правопорушення, винесеної в межах дискреційних повноважень інспектора поліції, тобто права позивача жодним чином не були порушені, а доказів зворотного позивачем не наведено. Крім того, представник відповідача вважає, що відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її збагачення та вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, у сумі 30000,00 грн. вигаданий і жодним чином не обґрунтований. Так, представник відповідача Департаменту патрульної поліції Морозов П.В. просив відмовити у позові у повному обсязі (а.с.41-53). 10.11.2025 до суду надійшла заява представника позивача Болтіка А.С., який діє на підставі ордеру а надання правничої допомоги ВІ №1343309 від 10.11.2025, про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.56). Того ж дня, представник позивача Болтік А.С. подав до суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с.60). Слухання справи відкладено на 10.12.2025. 12.11.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача Головного управління державної казначейської служби України у Київській області Жиліна О.Ф. в якому він зазначив, що з позовними вимогами не погоджується та просив відмовити з наступних підстав. Відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області є неналежним відповідачем та жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов?язкових висновків Конституційного суду України Відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. В своїх обґрунтуваннях та доводах, що наведені в позовній заяві позивачем щодо відшкодування моральної шкоди, не доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров?я та його причино наслідковий зв?язок. Крім того, представник відповідача зазначив, що виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. На підставі викладеного просив відмовити у позові в повному обсязі (а.с.64-68). Слухання справи відкладено на 13.01.2026. 17.11.2025 до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача Болтіка А.С. в якій він зазначив, що неналежність Департаменту патрульної поліції та УПП в Одеській області до органів досудового розслідування не може вважатись належною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування завданої моральної шкоди. Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинним рішення суду порушення законного порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання. Крім того, представник позивача просив звернути увагу суду, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, йому заподіяно моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо винесення постанови серії ЕНА №3502249 від 18.11.2024 року та складення двох протоколів: ВАБ №849590 від 18.11.2024 року та серії ЕПР1 №176579 від 18.11.2024. Вмотивовані твердження узгоджується з висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 (справа №569/1799/16) відповідно до яких відшкодування моральної шкоди, завданої особі незаконними діями посадових осіб, які ініціювали та здійснювали адміністративне провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше), яке в подальшому було закрите через відсутність складу адміністративного правопорушення, провадиться незалежно від того, чи застосувалися до особи з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Такими діями особі, щодо якої здійснювалося провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності може бути завдана моральна шкода, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність події і складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що провадження щодо особи здійснювалося незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Крім того, з огляду на відеозапис з місця події від 18.11.2025 з нагрудного відеореєстратора №471500, що був долучений до позовної заяви, чітко вбачається явне зневажливе ставлення по відношенню до особи поважного віку. Позивачем надано копію консультаційного висновка травматолога-ортопеда від 18.11.2024 зі встановленим діагнозом: закриті пошкодження м?яких тканин обох променево-зап?ясткових суглобів. Забій м?яких тканин шийного та поперекового відділів хребта. Даний висновок підтверджує причинно-наслідковий зв?язок між перевищеними службовими повноваженнями поліцейськими Управління патрульної поліції в Одеській області. Так, представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі. 14.11.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача Болтіка А.С. про поновлення строку для відповіді на відзив (а.с.132). Разом з тим, 17.11.2025 представник позивача надав відповідь на відзив та зазначив, що відшкодування моральної шкоди позивачу має здійснюватися через стягнення грошових коштів за рахунок Держави Україна, шляхом списання таких коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Мотивує викладене тим, що доцільність списання відповідної суми коштів саме таким чином встановлена постановою Верховного суду у своїх судових рішеннях, зокрема, у справах №521/10640/15-ц і №520/3307/16-ц, неодноразово зазначав, що «обов?язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів». Позиція позивача полягає в тому, що зібраними у справі доказами достеменно встановлено про протиправність дій працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] . Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов?язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. Таким чином, відшкодування моральної шкоди позивачу має здійснюватися через стягнення грошових коштів за рахунок Держави Україна, шляхом списання таких коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. 28.11.2025 до суду надійшла заява представника позивача Болтіка А.С. про збільшення позовних вимог до 100000,00 грн. мотивуючи тим, що подання заяви про збільшення позовних вимог зумовлено не лише направленими позивачем скаргами до Управління патрульної поліції в Одеській області, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Начальника Департаменту патрульної поліції та Офісу Генерального прокурора, внаслідок яких ініційовано проведення службового розслідування від 17.11.2025, а також відкритим кримінальним провадженням за частиною 2 статті 365 КК України щодо подій, які мали місце 18.11.2024. Сама процедура відкриття кримінального провадження створила для позивач кваліфікованою професійною допомогою до адвоката для ініціювання відкриття кримінального провадження та подальшого внесення ТУ ДБР відомостей в ЄРДР. 09.12.2025 до суду надійшла заява представника позивача Болтіка А.С. про відкладення розгляду справи (а.с.114). 10.12.2025 до суду надійшло заперечення на клопотання про збільшення позовних вимог представника відповідача Департаменту патрульної поліції Нагнибіда О.М. Своє заперечення мотивував тим, що вказане клопотання має бути залишено без розгляду з огляду на те, що стороною позивача не дотримано процесуального строку, встановленого вимогами ЦПК (а.с.137). 08.01.2026 до суду надійшло клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.141). Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 09.01.2026 вказане клопотання задоволено (а.с.144). 13.01.2026 до суду надійшло клопотання представника позивача Болтіка А.С. про долучення доказів по справі (а.с.146). Того ж дня, представник позивача надав до суду клопотання про відкладення слухання справи на іншу дату (а.с.158). На підставі викладеного слухання справи відкладено на 03.02.2026. 29.01.2026 до суду надійшло клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.169-170). Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 30.01.2026 вказане клопотання задоволено (а.с.173-174). Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 03.02.2026 заяву представника позивача адвоката Болтіка А.С. про збільшення позовних вимог у справі задоволено (а.с.175-176). 03.02.2026 до суду надійшла заява представника позивача про проведення судового засідання 03.02.2026 без участі позивача та його представника (а.с.177). Слухання справи відкладено на 24.02.2026. 23.02.2026 до суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с.185). 24.02.2026 о суду надійшло клопотання представника відповідача Департаменту патрульної поліції Морозова П.В. про поновлення строку на подання відзиву на заяву про збільшення позовних вимог (а.с.190). Того ж дня, до суду надійшов відзив представника відповідача на заяву про збільшення позовних вимог мотивуючи, що Департамент патрульної поліції не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури або судом, тому просив суд відмовити у позові у повному обсязі. Слухання справи відкладено на 17.03.2026. 17.03.2026 позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак, 12.03.2026 до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с.208). Представник відповідача Департаменту патрульної поліції 17.03.2026 в судове засідання не з`явився, проте матеріали справи містять довідку про доставку електронного документу (судової повістки) до електронного кабінету відповідача у системі ЄСІТС (а.с.211). Представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України у Київській області 17.03.2026 в судове засідання не з`явився, проте матеріали справи містять довідку про доставку електронного документу (судової повістки) до електронного кабінету відповідача у системі ЄСІТС (а.с.212). За наслідком судового засідання 17.03.2026 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та визначив дату та час його проголошення 20.03.2026 об 11:00 год. Згідно з частиною 1 статті 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Відповідно до частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику)учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення. Враховуючи вищенаведене, дата ухвалення рішення у справі є дата складення повного судового рішення 20.03.2026. Взявши до уваги доводи учасників справи, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно зі статтею 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.10 ЦПК України). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. В ході судового розгляду встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства- суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь- які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах- учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42)- відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Суд встановив, що 18.11.2024 року командиром роти, поліцейським 2 взводу 8 роти 2 батальйону УПП в Одеській області, старшим лейтенантом поліції Хлєвним Володимиром Олександровичем було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3502249 від 18.11.2024 р., якою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП (а.с.10). Відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2025 вбачається, що апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Савранського районного суду Одеської області від 23.01.2025 залишено без задоволення, а рішення першої інстанції залишено без змін (а.с.11-16). Матеріали справи містять копію протокол про адміністративне правопорушення серія ВАБ №849590 (а.с.17). Відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 23.04.2025 вбачається, що провадження по справі щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 122 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.18-23). Матеріали справи містять копію протоколу про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 №176576 від 18.11.2024 складеного відносно [PERSON] (а.с.24). Крім того, матеріали справи містять консультативний висновок травматолога- ортопеда згідно якого вбачається діагноз [PERSON] , а саме: закриті пошкодження м?яких тканин обох променево-зап?ясткових суглобів. Забій м?яких тканин шийного та поперекового відділів хребта. (МКX-10 T06.8., R52.0) (а.с.27). Як вбачається з постанови Суворовського районного суду міста Одеси від 23.12.2024 провадження по справі щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 122 КУпАП закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.28-29). Матеріали справи містять оптичний диск з відеофайлами (а.с.30). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звертався до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України зі скаргою про вчинення кримінальних правопорушень працівниками Управління патрульної поліції в Одеській області та щодо проведення перевірки (а.с.81-82). Окрім цього, матеріали справи містять скаргу [PERSON] згідно з якою вбачається, що останній звертався до Управління патрульної поліції в Одеській області про проведення службового розслідування відносно працівників поліції : інспектора 2 взводу 8 роти 2 батальйону УПП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Потьомкіної І.О. та командира роти, інспектора 2 взводу, 8 роти 2 батальйону УПП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Хлєвного В.О. (а.с.85). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звертався до Офісу Генерального прокурора про що свідчить лист від 15.10.2025 (а.с.87-88). Відповідно до скарги [PERSON] від 15.10.2025 вбачається, що останній звертався до начальника Департаменту патрульної поліції (а.с.90-91). Також, матеріали справи містять: лист відповідь з Офісу Генерального прокурора від 22.10.2025; Департаменту документообігу та контролю Міністерства внутрішніх справ України від 21.10.2025 (а.с.93,94). Згідно заяви [PERSON] від 13.10.2025 вбачається, що останній звертався до Територіального управління державного бюро розслідувань у м.Миколаєві із заявою про вчинення кримінального правопорушення (а.с.97-98). Крім того, матеріали справи містять витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань по факту вчинення кримінального правопорушення за частиною 2 статті 365 КК України (а.с.111 на звороті). З листа Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Одеській області №П-19348/41/12/03/0-25 від 18.11.2025 вбачається про проведення службового розслідування за фактом можливого вчинення дисциплінарного проступку окремими працівниками (а.с.112). Відповідно до висновку Управління патрульної поліції в Одеській області від 27.11.2025 вбачається, що за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пункту в частини першої статі 18 та пунктів 3.8 та 1 частини першої стати 23 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 1 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, командир роти №8 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП старший лейтенант поліції [PERSON] підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності, однак, застосування дисциплінарного стягнення не є можливим, оскільки останнього звільнено зі служби в поліції відповідно до наказу ДПП від 07 серпня 2025 року №1296 о/с. Крім того, з вказаного висновку вбачається, що за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пункту і частини першої та частини третьої статті 18 та пунктів 3. 8 на 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 1 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, пункту 1.І розділу 1 та підпункту 2.2.1 пункту 2.2 розділу ІІ посадової інструкції інспектора УПП в Одеській області ДПП, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 10.06.2025 №1917, інспектор взводу № 2 роти №8 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП старший лейтенант поліції [PERSON] підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності, однак, відповідно до частини першої статті 21 Дисциплінарного статут - притягнути останню до дисциплінарної відповідальності не є можливим, оскільки строк притягнення до дисциплінарної відповідальності і застосування дисциплінарного стягнення сплинув (а.с.148-154). Матеріали справи містять наказ Департаменту патрульної поліції Управляння патрульної поліції в Одеській області від 17.11.2025 про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії (а.с.156). Відповідно до листа Департаменту патрульної поліції від 05.01.2026 адресованого [PERSON] вбачається, що інспектора взводу №2 роти №8 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП старшого лейтенанта поліції Потьомкіну І.О. не було відсторонено від виконання службових обов?язків, а також відповідно до частини першої статті 21 Дисциплінарного статуту, притягнути останню до дисциплінарної відповідальності не виявилось можливим, оскільки строк притягнення до дисциплінарної відповідальності і застосування дисциплінарного стягнення сплинув (а.с.156 на звороті). Позивач вказує, що він безпідставно притягався до адміністративної відповідальності та внаслідок неправомірних дій працівників поліції був змушений доводити свою невинуватість, переживав через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зав`язків, вимушених змінах в організації його життя, чим йому було завдано моральної шкоди. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України). У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За положеннями статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування або посадовою/службовою особою цих органів при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173,1174 цього Кодексу). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі та положення норм чинного законодавства, суд доходить висновку, що до даних правовідносин слід застосовувати положення статті 1174 ЦК України. Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Суд зазначає, що позивачем доведено факт неправомірності прийняття поліцейським постанови про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3502249, винесеної 18.11.2024 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 126 КУпАП. Як вже зазначалось вище, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2025 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Савранського районного суду Одеської області від 23.01.2025 залишено без задоволення, а рішення першої інстанції залишено без змін (а.с.11-16). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як зазначив позивач, йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 100000,00 грн., полягає порушення звичного способу життя, відновленні репутації та порушених прав, розрахунок здійснено відповідно до терміну адміністративного переслідування. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення (пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Компенсація моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Крім того, зі змісту постанови Суворовського районного суду міста Одеси від 23.12.2024 справа № 523/19740/24 встановлено, що підставою для закриття провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 122 КУпАП є відсутність події і складу адміністративного правопорушення. Також у вищевказаній постанові зазначено, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] в порушення вимог статті 251 КУпАП не зібрано достатньо доказів, які б підтверджували його вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 122 КУпАП. Будь-яких об?єктивних доказів або інших відомостей, необхідних для вирішення справи про наявність обставин порушення [PERSON] частиною 5 статті 122 КУпАП особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, зібрано не було. Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення в графі «До протоколу додаються» запис про відео з ПВР №471500,474588 проте матеріали справи їх не містять. Таким чином, законних підстав для притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вказане у протоколі адміністративне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 122 КУпАП, немає, оскільки події та складу такого правопорушення при розгляді справи не встановлено. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права (пункт 50). Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу (пункт 52). Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди. При невстановлені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності (див. пункти 71-76)». Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 81)». Так, у спірних правовідносинах закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення відбулося, у тому числі, через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону (не встановлені істотні для кваліфікації обставини). За таких обставин, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 22 січня 2025 року, суд дійшов висновку, що дії поліцейських під час складання протоколу від 18.11.2024 про адміністративне правопорушення можуть слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, як вже зазначалося, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування. Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування. У позові позивач зазначав, що він безпідставно притягався до адміністративної відповідальності, внаслідок чого, погіршилися його відносини з оточуючими, він зазнав моральні переживання, почуття образи, емоційної напруги, нервозності та інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв. З часу складання протоколу про адміністративні правопорушення до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції позивач знаходився у напруженому психологічному стані. Суд зазначає, що третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди як зазначено у висновках Верховного Суду, сформульованих у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц. Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою. Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" ( далі-Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного накладення штрафу. Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів. Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ. Згідно з абзацом другим частини першої статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції. Тобто поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. Велика Палата Верховного Суду у поставі від 22.01.2025, справа № 335/6977/22 дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України. Однак відповідно до встановлених обставин цієї справи підставою для відшкодування моральної шкоди стороною позивача вказано не тільки закриття справ про адміністративні правопорушення (оформлених шляхом складання протоколів), відповідальність за які передбачені статтею 185 та частиною 5 статті 122 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративних правопорушень, а і скасування постанови про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене частиною 1 статті 126 КУпАП та закриття справи про адміністративне правопорушення. Отже, враховуючи, що предметом розгляду постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22 було відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності у результаті складання стосовно особи саме протоколу про адміністративне правопорушення, а не постанови про адміністративне правопорушення, вказані висновки ВП ВС є нерелевантними до цієї справи. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Компенсація моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Завдану моральну шкоду позивач, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, оцінює в розмірі 100000,00 грн. Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Суд також наголошує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. При цьому суд відхиляє надану позивачем копію консультаційного висновка травматолога-ортопеда від 18.11.2024, оскільки наданий документ не доводить причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями працівників патрульної поліції і заподіяною шкодою. Позивачем не надано інших доказів на підтвердження наявної заподіяної шкоди (відсутні довідки, чеки, документи що об`єктивно відображають понесену шкоду). Виходячи з відсутності можливості встановити ступінь моральних страждань потерпілого, оскільки в позові їх зазначено не в достатній мірі, проте враховуючи, що в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження факти закриття проваджень у справах про адміністративні правопорушення через відсутність складів адміністративних правопорушень, суд визнає сам факт їх наявності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На підставі наведеного вище, виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважає, що грошова сума у розмірі 3000,00 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду, саме такий розмір моральної шкоди є виправданим у цій ситуації. Відшкодування моральної шкоди в даному розмірі на думку суду буде адекватним і співмірним із спричиненою позивачеві моральною шкодою, відповідає глибині та тривалості його моральних страждань та відповідатиме принципам розумності і справедливості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року, у справі № 953/6561/20. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Відповідно до статті 141 ЦПК України, витрати по оплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial