Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

До Шевченківського районного суду міста Полтави надійшов позов акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за невідпрацьовану частину робочого часу. Заяву обґрунтовано тим, що наказом № 145-К від 02.10.2023 року [PERSON] з 04.10.2023 був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів структурного підрозділу АТ «Полтавагаз» автотранспортна служба. Наказом № 101-К від 04.07.2025 про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнений з посади водія автотранспортних засобів структурного підрозділу АТ «Полтавагаз» автотранспортна служба на підставі п. 4 ст. 40 КзПП України за прогул без поважних причин. Відповідно до наказу №81 від 03.02.2025 про надання відпустки з 12.02.2025 року по 23.02.2025 року [PERSON] за період роботи з 04.10.2024 по 03.10.2025 року надана щорічна основна відпустка тривалістю 12 календарних днів. Згідно наказу № 565 від 10.06.2025 про надання відпустки з 16.06.2025 по 29.06.2025 [PERSON] за період роботи з 04.10.2024 по 03.10.2025 надана щорічна відпустка тривалістю 14 календарних днів, з яких: 11 календарних днів щорічної основної відпустки та 3 календарні дні щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці. Станом на 03.10.2025 року за 2024 2025 робочий рік кількість зароблених днів відпустки відповідача мала становити 28 календарних днів, з яких: 24 календарні дні щорічної основної відпустки та 4 календарні дні щорічної додаткової відпустки. В червні 2025 відповідачу, на підставі поданої їм заяви, було надано щорічну відпустку терміном 14 календарних днів згідно ст. 12 Закону України «Про відпустки» за приписами якої щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. На дату початку відпустки (16.06.2025) залишок щорічної відпустки, після використання відповідачем 12 днів щорічної відпустки у лютому 2025, становив 9 календарних днів. Тобто, відповідачу у червні 2025 надано: 9 днів щорічної відпустки за відпрацьовані дні робочого року та 5 днів за невідпрацьовану частину робочого часу. У зв`язку з тим, що з 25.12.2023 [PERSON] перебував у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін терміном 5 календарних днів на підставі ч. 1 ст. 26 Закону України «Про відпустки», а час перебування у відпустках, зазначених у ч.ч. 1,3 ст. 26 вказаного Закону, не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого п.4 ч.1 ст.9 ЗУ «Про відпустки», то залишок щорічної відпустки за робочий період з 04.10.2023 по 03.10.2024 становив 0,6 дня, що при формуванні залишку відпусток для звільнення було округлено до 1 дня. Таким чином, невідпрацьована [PERSON] частина робочого часу за який він одержав відпустку становить 4 дні. Заборгованість за невідпрацьовану частину робочого часу, а саме за 4 дні відпустки наданої [PERSON] наперед становить 1 279,53 грн. (519,34 грн. (середня заробітна плата) * 4 (календарних дні відпустки) = 2077,36 грн. (без відрахування 18% ПДФО, 5% військового збору, 20% утримання за виконавчим листом) 797,83 (ВЗ 5% - 103,87 грн., ПДФО 18% - 373,93 грн., ВП 20% - 319,91 грн., борг за підприємством 0,12 грн.) = 1 279,53 грн.). Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь позивача, заборгованість за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, в розмірі 1 279,53 грн., а також судовий збір у розмірі 3028,00 гривень. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 15 вересня 2025 року у цивільній справі за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання. Позивач про дату судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзив, заяви та клопотання до суду не направив. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до світлокопій наказу № 145-К від 02.10.2023 року та № 101-К від 04.07.2025 року - [PERSON] перебував на посаді водія автотранспортних засобів структурного підрозділу АТ «Полтавагаз» автотранспортна служба з 04.10.2023 року по 04.07.2025 року. Згідно світлокопій наказів про надання відпустки, а саме № 81 від 03.02.2025 року, № 565 від 10.06.2025 року, № 1195-А від 20.12.2023 року, Звіту з відпусток відносно [PERSON] , Витягу з колективного договору між адміністрацією та об`єднаною профспілковою організацією Акцонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» (прийнято на загальних зборах трудового колективу протоколом № 1 від 15.04.2025 року), Розрахункового листка за червень 2025 року щодо [PERSON] , а також Розрахунка при звільненні № ПГПГ0000112 від 30.06.2025 відносно працівника - [PERSON] підтверджується, що невідпрацьована [PERSON] частина робочого часу за який він одержав відпустку становить 4 дні. Оскільки відповідачу, який працював в товаристві з жовтня 2023 року, було надано щорічну відпустку, згідно поданої заяви, терміном 14 календарних днів з 16.06.2025 року по 29.06.2025 року (наказ № 565 від 10.06.2025 року) за робочий період з 04.10.2024 по 03.10.2025 року. Станом на 03.10.2025 року було б нараховано 24 календарні дні щорічної відпустки (згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки») та 4 календарні дні додаткової відпустки (згідно Колективного договору), загалом 28 календарних днів. На дату початку відпустки (16.06.2025 року) залишок щорічної відпустки становив 9 днів, так як з даного періоду було використано в лютому 2025 року 12 днів щорічної відпустки (наказ №81 від 03.02.2025 року). Згідно поданої заяви відповідачу було надано щорічну відпустку терміном 14 календарних днів, згідно ст. 12 Закону України «Про відпустки», поділ щорічної відпустки на частини. Щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. За невідпрацьований час надано 5 днів відпустки. Згідно світлокопії наказу на звільнення кількість днів до відшкодування [PERSON] становить 4 дні, у зв`язку з тим, як стверджує позивач, що Відповідач з 25.12.2023 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін, згідно ст. 26 Закону України «Про відпустки» терміном 5 календарних днів. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» період відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін не входить до стажу для нарахування щорічної відпустки, таким чином залишок щорічної відпустки за робочий період 04.10.2023 року по 03.10.2024 року становить 0,6 дня, що при формуванні залишку відпусток для звільнення округлено до 1 дня. В частинах 1 та 2 статті 9 Закону України «Про відпустки» закріплено право працівника на щорічні основні та додаткові відпустки. Згідно ст. 22 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відповідно до ч. 1 ст. 127 КЗпП України, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Згідно ч. 2 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Відповідач [PERSON] отримав кошти на відпустки, але Наказом № 101-К від 04.07.2025 року був звільнений з роботи на підставі п.4 ст. 40 КзПП України за прогул без поважних причин, відповідно, не відпрацював період часу за який отримав гроші на відпустки, тому, суд дійшов висновку, що позивачем надані належні та допустимі докази наявності заборгованості за невідпрацьовану частину робочого часу [PERSON] , тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки позов задоволено, то на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 3028,00 гривень. На підставі ст. 127 КЗпП України, ст. 26 Закону України «Про оплату праці», ст.22 Закону України «Про відпустки»,

Outcome: approved