Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

30.01.2025 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити певні дії і просить визнати за [PERSON] право на приватизацію квартири [ADDRESS] ; зобов`язати Державний університет «Житомирська політехніка» розглянути заяву про оформлення передачі квартири [ADDRESS] у приватну власність та прийняти рішення про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] .. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 30.08.2001 наказом Житомирського інженерно-технологічного інституту (на даний час Державний університет «Житомирська політехніка») № 415 надано житлове приміщення площею 69,96 кв.м. за адресою [ADDRESS] для тимчасового проживання професору кафедри обліку і аудиту [PERSON] з 23.08.2001. З 2001 року по даний час позивач проживає в квартирі [ADDRESS] . Позивач не використав право на безоплатну приватизацію житла, тому має право на приватизацію вказаної квартири. Все своє життя позивач пропрацював у сфері освіти, з яких 21 рік пропрацював в Державному університеті «Житомирська політехніка», підготував 24 докторів наук та більше 70 кандидатів наук. Має наступні звання та заслуги: Заслужений діяч науки і техніки України, Відмінник освіти України, Заслужений професор ЖДТУ, нагороджений відзнакою «За заслуги перед містом» ІІІ-го ступеня, відзнакою «За заслуги» від Житомирської обласної ради, почесним знаком педагога [PERSON] , відзнакою «За високий професіоналізм» від Спілки аудиторів України, грамотою Вищої атестаційної комісії України, в 2000 році присвоєно кваліфікацію судового експерта (безстроково). 02.12.2024 позивач направив до Державного університету «Житомирська політехніка» рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення заяву про передачу в приватну власність квартири, що підтверджується описом вкладення, накладною та фіскальним чеком. Листом від 09.01.2025 представник відповідача повідомив, що університет не наділений повноваженнями про приватизацію, а розгляд питання не входить до повноважень університету. Протиправна бездіяльність відповідача порушує права позивача на приватизацію державного житлового фонду. Згідно свідоцтва про право власності квартира [ADDRESS] (далі - Спірна квартира) належить на праві колективної власності Житомирському інженерно-технологічному інституту. Відповідач протиправно відмовив у розгляді заяви позивача про оформлення передачі квартири у приватну власність з тих підстав, що розгляд питання не входить до повноважень університету. Враховуючи вищевикладене просить позов задовольнити. 30.01.2025 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Анциборенко Н.М. для розгляду (а.с.40). Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 12.02.2025 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.42). 25.04.2025представник відповідача подав відзив на позовну заяву (а.с.47-48). Зазначає, що позивач стверджує, що згідно свідоцтва про право власності квартира [ADDRESS] належить на праві колективної власності Житомирському інженерно-технологічному інституту. Свідоцтво датоване 2001 р і перше, що необхідно було зробити позивачу, це з`ясувати кому на час звернення належить квартира [ADDRESS] . На час звернення до Державний університет «Житомирська політехніка» дана квартира належить МОН України. Відповідно до Статуту від 10.01.2022 року П.16.2. Майно закріплюється за Університетом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню, відчуженню, приватизації або використанню не за призначенням, передачі у власність юридичним, фізичним особам без згоди Міністерства освіти і науки України та Конференції трудового колективу Університету, крім випадків, передбачених законодавством. Наказом № 640 від 30.05.2023 року зі змінами від 08.11.2024 наказ № 1598 державне майно закріплене за Університетом на праві господарського відання. Для вирішення свого питання позивачу необхідно було із заявою про передачу квартири у приватну власність звернутись до власника майна, так як за університетом майно закріплене на праві господарського відання. Позивач не вірно вибрав особу, якій належить майно на підставі документів, які втратили свою силу у зв`язку із зміною власника майна. Статут Університету знаходиться у вільному доступі на електронній сторінці Університету і при бажанні там позивач знайшов би інформацію, що майно належить МОН України. На підставі вище викладеного Державний університет «Житомирська політехніка» не наділений правами про прийняття рішення про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність. Дане право має МОН України, але позивач вибравши хибний шлях приватизації майна чомусь не звертався із заявою до МОН України. 09.09.2025 протокольно ухвалою суду залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство освіти і науки України (а.с.91-92). 12.09.2025 представник третьої особи надав пояснення у справі (а.с.94-96). Зазначає, що чи можуть бути застосовані норми наказу Міністерством з питань житлово- комунального господарства України, яким затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (зареєстровано у Міністерстві юстиції України, від 16.12.2009 № 396) до спірних відносин невідомо, позаяк місце розташування квартири (у гуртожитку, в окремому будинку тощо) її статус невідомі. Щодо договірних відносин позивача та відповідача щодо майнового права користування спірним житлом інформація відсутня. В силу приписів статей 92, 96 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить відмовити в їх задоволенні. 18.03.2026 представник відповідача надав додаткові пояснення (а.с.132). Зазначає, що позивач стверджує , що згідно свідоцтва про право власності квартира [ADDRESS] належить на праві колективної власності Житомирському інженерно-технологічному інституту. Свідоцтво датоване 2001 року і втратило чинність. На час звернення до Державний університет «Житомирська політехніка» дана квартира належить МОН України Відповідно до Статуту від 10.01.2022 рок П.16.2. Майно закріплюється за Університетом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню, відчуженню, приватизації або використанню не за призначенням, передачі у власність юридичним, фізичним особам без згоди Міністерства освіти і науки України та Конференції трудового колективу Університету, крім випадків, передбачених законодавством. Наказом № 640 від 30.05.2023 року із змінами від 08.11.2024 наказ № 1598 державне майно закріплене за Університетом на праві господарського відання. Для вирішення свого питання позивачу необхідно було із заявою про передачу квартири у приватну власність звернутись до власника майна, так як за університетом майно закріплене на праві господарського відання. На підставі вище викладеного Державний університет «Житомирська політехніка» не наділений правами про прийняття рішення про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність. Дане право має МОН України, але позивач вибравши хибний шлях приватизації майна чомусь не звертався із заявою до МОН України. Крім того відповідно до Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» відповідно до ст.4 п.2. Об`єкти приватизації: приватизація заборонена у закладах освіти, що фінансуються із державного бюджету, тому до матеріалів справи надано довідку , що навчальний заклад 100% фінансується із державного бюджету. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» ст.4 п.3. інформація про дану квартиру як про майно, що підлягає приватизації відсутня у переліку затвердженому КМ України. На підставі вище викладеного просить відмовити у позові [PERSON] в повному обсязі. 18.03.2026 позивач надав письмову промову (а.с.130-131). Зазначає, що проживає у квартирі [ADDRESS] безперервно з 2001 року 24 роки. Квартиру площею 69,96 кв.м надано наказом Житомирського інженерно- технологічного інституту № 415 від 30.08.2001 як професору кафедри обліку і аудиту. Факт проживання підтверджено витягом з реєстру територіальної громади. За весь цей час жодних витрат Державного університету «Житомирська політехніка» на утримання позивача не було. 02 грудня 2024 року позивач звернувся до університету із заявою про передачу квартири в приватну власність. Листом від 09.01.2025 позивачу відмовлено з посиланням на відсутність повноважень. Така відмова є протиправною. Спірна квартира належить на праві колективної власності Житомирському інженерно-технологічному інституту (правонаступник Державний університет «Житомирська політехніка»), що підтверджено свідоцтвом про право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму, належать до об`єктів приватизації. Позивач проживаю у квартирі на умовах найму з 2001 року. Право на безоплатну приватизацію не використано. Згідно ч.3 ст.8 зазначеного Закону передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пункт 13 Положення, затвердженого наказом Міністерства з питань ЖКГ від 16.12.2009 № 396, прямо визначає: приватизація здійснюється державними установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні, яких знаходиться державний житловий фонд. Університет є саме такою установою. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.11.2023 у справі № 296/8558/21 сформулювала чітку правову позицію: та обставина, що відповідач не створив орган приватизації, не може бути перешкодою у реалізації права громадянина на приватизацію державного житлового фонду. Прийняття рішення належить виключно до компетенції відповідача та від дій позивача не залежить. Аналогічні висновки підтверджено у постановах Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 201/6092/17, від 12.05.2021 у справі № 750/2176/17 та від 26.04.2023 у справі № 344/1350/21. Відмова університету суперечить закону та усталеній судовій практиці. Також зазначає, що диплом за спеціальністю «бухгалтерський облік у промисловості» позивач отримав 30 червня 1966 року. З того часу все життя пов`язане з наукою та освітою. Рішенням Вищої атестаційної комісії СРСР від 9 жовтня 1987 року позивачу присвоєно вчений ступінь доктора економічних наук. В той час Україна гостро потребувала справжніх учених, здатних готувати науковців у галузі бухгалтерського обліку. Позивач взяв на себе цю місію. За роки роботи у двох житомирських навчальних закладах позивач підготував 24 доктори наук та понад 70 кандидатів наук загалом понад двісті науковців для України. Без жодної копійки хабаря. 28 квітня 2000 року позивачу єдиному в Україні присвоєно безстрокову кваліфікацію судового експерта з правом проведення економічних експертиз. Цю кваліфікацію позивач має дотепер. 15 липня 2004 року Указом Президента України позивачу присвоєно почесне звання «Заслужений діяч науки і техніки України». Позивач також нагороджений відзнаками: «Відмінник освіти України», «Заслужений, професор ЖДТУ», «За заслуги перед містом» III ступеня, «За заслуги» від Житомирської обласної ради, Почесний знак педагога [PERSON] , «За високий професіоналізм» від Спілки аудиторів України, Грамота Вищої атестаційної комісії України. 21 рік позивач пропрацював у Державному університеті «Житомирська політехніка». 24 роки позивач живе у квартирі, яку йому надав цей самий університет. Право на безоплатну приватизацію позивач жодного разу не використав. Просить суд про одне: дати можливість дожити у власній квартирі. Після всього, що зроблено для української науки, це справедливо. Матеріалами справи встановлено сукупність обставин, достатніх для задоволення позову: позивач проживає у квартирі на умовах найму з 2001 року; квартира належить до державного житлового фонду; право на безоплатну приватизацію не використано; університет є органом приватизації в розумінні закону;відмова є протиправною та суперечить правовій позиції ВерховногоСуду. У судовому засіданні позивач та представник позивача просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та поясненнях. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерства освіти і науки України, не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно наданих пояснень просить розглянути справу у відсутність представника (а.с.95-96). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, надані сторонами, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 15.03.2001 року виконком Житомирської міської ради посвідчує, що об`єкт в цілому, який розташований у [ADDRESS] , дійсно належить Житомирському інженерно технологічному інституту на праві колективної власності та в цілому складається з двох жилих кімнат та службових приміщень (а.с.8). Як вбачається з копії реєстраційного напису на правовстановлюючому документі від 26.03.2001 квартира [ADDRESS] зареєстрована у Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації на праві колективної власності Житомирським інженерно технологічним інститутом Згідно копії наказу Житомирського інженерно технологічного інституту №415 від 30.08.2001 про надання тимчасового проживання житлового приміщення [PERSON] надано житлове приміщення площею 69, 96 кв.м. за адресою: [ADDRESS] для тимчасового проживання професору кафедри обліку і аудиту [PERSON] з 23.08.2001 року (а.с.9). Відповідно до копії наказу від 30.05.2023 року №640 «Про закріплення державного майна за Державним університетом «Житомирська політехніка» та визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства освіти і науки України від 23.11.2016 №1411» закріплено на праві господарського відання за Державним університетом «Житомирська політехніка» нерухоме державне майно згідно з переліком (а.с.54). Згідно копії переліку нерухомого державного майна, що закріплюється на праві господарського відання за Державним університетом «Житомирська політехніка», закріплено квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69, 96 кв.м. (а.с.56-62). Як вбачається з копії довідки Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 27.11.2024 №3-827 [PERSON] , [INFO] , не використав право на приватизацію державного житлового фонду у м.Житомирі (а.с.27). Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади від 29.11.2024 [PERSON] з 28.08.2002 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). 29.11.2024 на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (а.с.17-20, 21, 22-25, 26). Згідно копії заяви від 02.12.2024 керівнику органу приватизації Державного університету «Житомирська політехніка» Бутинець Ф.Ф. просив оформити передачу у приватну власність квартири, що займає (а.с.11). Відповідно до копії листа від 09.01.2025 представником Державного університету «Житомирська політехніка» Бутинцю Ф.Ф. на заяву від 02.12.2024 повідомлено, що приватизація державного житлового фонду відбувається відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Університет не є суб`єктом владних повноважень відносно питання житлового фонду, а саме квартири [ADDRESS] . Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлює порядок передачі квартири у приватну власність, зокрема, наймач повинен звернутися до органу приватизації з відповідною заявою так як Університет не наділений повноваженнями про приватизацію, тому розгляд питання не входить до повноважень Університету, отже рекомендовано звернутися до уповноваженого органу (а.с.29). Як вбачається з копії листа виконавчого комітету Житомирської міської ради №25/Д-648 від 23.01.2025 на запит щодо з`ясування статусу квартири [ADDRESS] відповідно до пункту 3, 6, 16 Положення включення/виключення жилого приміщення до /з числа службових та надання службової площі здійснюється на підставі рішення виконавчого комітету міської ради за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. Відповідні клопотання про включення/виключення до /з числа службових жилих приміщень та надання службової площі за адресою: [ADDRESS] працівнику Державного університету «Житомирська політехніка» до виконавчого комітету міської ради не надходили та рішення не приймалися (а.с.89). Згідно копії довідки Державного університету «Житомирська політехніка» від 29.04.2025 №44-06.02/581 Державний університет «Житомирська політехніка» повністю (100%) фінансується за рахунок державного бюджету та включений до Єдиного реєстру розпорядників та одержувачів бюджетних коштів за №00321 (а.с.67). Як вбачається з копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.36). До матеріалів справи позивач долучив копії відзнак, що характеризують його особу (а.с.30, 31, 32, 33, 34, 35). Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові [див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)]. Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. У свою чергу, порядок використання майна закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, врегульовано частиною шостою статті 80 Закону України «Про освіту», якою передбачено, що майно закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до статті 81 цього Закону. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей. Частиною першою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно. Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства. Частина друга статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачає, що майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством. Із системного аналізу зазначених вище норм права вбачається, що заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення - «крім випадків, передбачених законодавством». Вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, а у цій справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі Житомирського інженерно технологічного інституту (нині Державний університет «Житомирська політехніка»), у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає (понад 24 роки), тобто має триваючі зв`язки із цим житлом. Позивач звертався до керівника органу приватизації Державного університету «Житомирська політехніка» щодо оформлення передачі квартири у приватну власність. Зокрема заява від 02 грудня 2024 року була подана у формі, визначеній у додатку № 2 до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. У відповідь на це звернення університет повідомив, що університет як заклад освіти не наділений повноваженнями щодо оформлення передачі квартири у приватну власність. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 58, 82), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55), № 200/606/18 (пункт 73) і № 334/3161/17 (пункт 55), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункти 21, 24), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6, 5.9), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та ін.). У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.). За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову буде ефективним тоді, якщо забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, ЄСПЛ у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Лелас проти Хорватії» («Lelas v. Croatia») від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» («Toscuta and Others v. Romania») від 25 листопада 2008 року і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави [див. рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» («Afanasyev v. Ukraine», заява № 38722/02), п. 75)]. Ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні. Але спрямованість норм статті 13 Конвенції не свідчить про те, що сам позивач повинен підшуковувати ефективний спосіб захисту, а держава має забезпечити потерпілій від порушення стороні ефективний засіб юридичного захисту. Отже, норми Конвенції в жодному разі не можуть бути підставою для того, щоб залишити без судового захисту особу, чиї права порушені, а навпаки - такий захист цій особі забезпечити, що підтверджується відомою латинською максимою: «ubi jus ibi remedium» («де є право, там є й засіб захисту»). Судом встановлено, що відповідач відмовив позивачу у вирішенні питання щодо приватизації житлового приміщення (квартири). Разом із тим, відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Отже, прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції відповідача та від дій позивача не залежить. У цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення. Якщо уповноважений орган, створений місцевою державною адміністрацією, орган місцевого самоврядування, державне підприємство, організація, установа, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність особи. Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах: від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22), підстав для відступу від якого Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачає. Встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення. Визнання відповідного суб`єктивного права (права на приватизацію) та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність у контексті цієї справи є належним та ефективним способом захисту порушених прав. Таким чином розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 1937, 92 грн.

Outcome: partial