Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

30.01.2026 до суду надійшов цивільний позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про захист прав споживачів, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення шкоди. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що заочним рішенням Савранського районного суду Одеської області від 10.02.2015 у цивільній справі №1525/595/2012 за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про визнання дійсним договору іпотеки, звернення стягнення на нерухоме майно та зобов`язання вчинення певних дій вказаний позов задоволено. Разом з тим, позивачка зазначила, що як вбачається з вказаного заочного рішення: між ЗАТ КБ «Приватбанк» і позивачкою 02.09.2008 був укладений кредитний договір №ОDSAGR0000000189, за яким остання отримала кредит в сумі 51500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2013. В забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором 02.09.2008 між ними у простій письмовій формі був укладений договір іпотеки житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також земельної ділянки площею 0,17 га, на якій розташований цей будинок. Свої зобов?язання відповідачка не виконує, внаслідок чого станом на 13.04.2012 р. має заборгованість по сплаті кредиту, процентам за його користування, комісії, а також штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов?язань за кредитним договором на загальну суму 131280,30 грн. Враховуючи на зазначене, позивач просить визнати дійсним договір іпотеки та звернути стягнення на іпотечне майно - вказаний житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, шляхом його продажу позивачем, а також виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в цьому будинку, зі зняттям їх з реєстраційного обліку». На виконання вказаного рішення було видано виконавчі листи. У відповідності до статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», чинної на момент ухвалення рішення. виконавчі листи могли бути пред?явлені до примусового виконання протягом одного року. 11.08.2017 Київським відділом державної виконавчої служби міста Одеса відкрито виконавче провадження ВП №54486104 з виконання зазначеного виконавчого листа (131280,30 грн.). Наразі вказане виконавче провадження триває, про що свідчить постанова про відкриття провадження і актуальний витяг з реєстру боржників. 10.08.2017 року Київським відділом державної виконавчої служби міста Одеса відкрито виконавче провадження ВП №54486152 з виконання виконавчого листа про стягнення судових витрат (1312,80 грн.). Наразі вказане виконавче провадження триває, про що свідчить постанова про відкриття провадження і актуальний витяг з реєстру боржників. Разом з тим, АТ КБ «Приватбанку» після відкриття виконавчого провадження, 09.11.2017 звернулося до нотаріуса Швець Р.О., який видав їм виконавчий напис для стягнення з позивачки ще 406707,38 грн. 17.01.2018 року Савранським відділом державної виконавчої служби Одеської області відкрито виконавче провадження ВП №55558531 з виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса (406707,38 грн.). Позивачка вказує, що 24.10.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Мельниченко А.В. відкрито виконавче провадження ВП №76384906 з виконання зазначеного виконавчого листа (131280,30 грн.). Наразі вказане виконавче провадження триває, про що свідчить постанова про відкриття провадження і актуальний витяг з реєстру боржників. Окрім того, в цих виконавчих провадженнях вже створені нові виконавчі документи - постанови про стягнення виконавчого збору і винагороди приватного виконавця - 10% від суми, яка стягується додатково - 67058,08 грн. Таким чином, Держава в особі державного банку, Держава в особі Мінюсту і уповноважених ним нотаріуса і виконавців і Держава в особі суду намагається отримати з позивачки грошову суму 670580,78 грн. + 67058,08 грн. + 51,00 грн. + 369,00 грн. = 738058,86 грн. Це всього лише в 14 раз більше, ніж сума нібито виданого кредиту. Разом з тим, позивачка зазначила, що з ВП №55558531 вбачається, що воно відкрите було на підставі виконавчого документу - виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за №19409 від 09.11.2017 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. Як зазначено у виконавчому написі, він вчинений про звернення стягнення з позивачки, яка нібито є боржником за Кредитним договором №ODSAGR0000000189 від 02.09.2008 з ПАТ КБ «Приватбанк». Крім цього, відповідно до змісту оскаржуваного виконавчого напису зазначено, що з позивачки за період 02.09.2008 по 20.07.2017 необхідно стягнути суму у розмірі 404907,38 грн., в тому числі: - заборгованість за тілом кредиту у розмірі - 47363,06 грн; заборгованість за відсотками у розмірі - 34858,51 грн.; заборгованість з комісії у розмірі - 10492,25 грн.; заборгованість з пені - 292674,16 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі - 250,00 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі - 19269,40 грн. Позивачка стверджує, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент його вчинення оскільки строк за який проводиться стягнення складає 9,5 років, що є не припустимим просила визнати таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим, позивачка вказала, що у змісті виконавчого напису зазначено що стягнення провадиться на підставі договору від 02.09.2008 за період з 02.09.2008. прострочення виконання зобов`язання не могло виникнути в день укладення договору а тому будь-які розрахунки є недостовірними. Крім того, позивачка просить стягнути моральну шкоду в розмірі по 2000,00 євро з кожного відповідача, витрати на професійну правничу допомогу, зобов`язати посадових осіб АТ КБ «Приватбанк» самостійно вжити заходів для закриття виконавчого провадження. Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому дану справу. Ухвалою Савранського районного суду від 03.02.2026 позовна заява [PERSON] залишена без руху через її невідповідність вимогам статей 175, 177 ЦПК України (а.с.28-30). 12.02.2026 до суду надійшла заява [PERSON] на виконання вимог ухвали про залишення заяви без руху (а.с.32-34). Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 20.02.2026 відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 23.03.2026; запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення їм даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 09.03.2026 представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Ткаченко І.Ю. подала відзив на позовну заяву в якому зазначила: 02.09.2008 між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір №ODSAGR0000000189, згідно якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 51500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2013. Зобов`язання за договором [PERSON] належним чином не виконувала, кредитні кошти в обумовлені сторонами строки не повернула, а також не сплачувала відсотки за користування кредитом. Заочним рішенням суду від 10.02.2015 по справі №1525/595/2012 позов Банку задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Банку заборгованість за кредитним договором №ODSAGR0000000189 від 02.09.2008 в сумі 131280,30 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 47363,06 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 28587,85 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 9140,37 грн, пеня в сумі 39699,48 грн та штраф у вигляді фіксованої частини в сумі 250,00 грн. і процентної складової в сумі 6239,54 грн, станом на 13.04.2012. Крім того з відповідача на користь Банку стягнуто судовий збір у сумі 1312,80 грн. 09.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис №19409 щодо стягнення із [PERSON] заборгованості у загальній сумі 404907,38 грн. Так, представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що виконавчий напис вчинений нотаріусом у відповідності до чинного законодавства, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса були відсутні. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди представник зазначила, що [PERSON] не надано до суду жодних доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, доказів, які б свідчили про погіршення стану здоров?я, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тощо, не надано відповідного обґрунтування заявленого розміру відшкодування моральної шкоди. Щодо розміру моральної шкоди, Банк наголошує на його повній безпідставності. Позивач маніпулятивно посилається на практику ЄСПЛ, ігноруючи принцип того, що розмір шкоди не є фіксованим, а визначається виключно на основі індивідуально доведених страждань. Щодо вимог про зобов?язання посадових осіб самостійно вжити заходів для закриття виконавчого провадження. Перш за все Банк зауважує, що положеннями Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено такої завершальної стадії примусового виконання рішення як "закриття виконавчого провадження". Статті 37 та 39 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав для повернення повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження. Не покладено Законом також обов?язку на стягувача у разі "скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню" надання відповідного рішення. Не є зрозумілим також яке саме виконавче провадження має бути "закритим", враховуючи, що виконавче провадження №55558531 є завершеним згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження. Дана обставина безумовно відома позивачу враховуючи надання ним постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.01.20189 №55558531, яка містить ідентифікатор доступу до виконавчого провадження в Автоматизованій системі виконавчого провадження, яка відображає всі дії, проведені в рамках ВП. Так, представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» просила відмовити у позовних вимогах в повному обсязі (а.с.43-46). Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання призначене на 23.03.2026 не з`явилися. Позивачка в судове засідання призначене на 18.03.2024 не з`явилася, однак, в позовній заяві зазначила про розгляд справи за відсутністю позивачки та її представника (а.с.10). Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явилася, 09.03.2026 подала заяву, в якій просила судове засідання провести без її участі (а.с.46). Крім того, матеріали справи містять довідку про доставку електронного документу (судової повістки) до електронного кабінету відповідача та його представника в системі ЄСІТС (а.с.55, 56). Представник відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. в судове засідання 23.03.2026 не з`явився однак, матеріали справи містять довідку про доставку електронного документу (судової повістки) до електронного кабінету відповідача в системі ЄСІТС (а.с.57). Також, інформація про час та місце розгляду справи була розміщена на веб-сайті «Судова влада» в розділі «Найближчі слухання». Отже, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідачів про розгляд справи та реалізації ними права судового захисту своїх прав та інтересів. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина 1 статті 13 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно пункту 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного, іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 09.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис № 19409 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №ODSAGR000000189 від 02.09.2008. строк стягнення з 02.09.2008 по 20.07.2017. сума стягнення 404907,38 грн. з яких, заборгованість за тілом кредиту 47363,06 грн.; заборгованість за відсотками 34858,51 грн.; заборгованість з комісії 10492,25 грн.; заборгованість з пені 292674,16 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) 250,00 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) 19269,40 грн.; витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1800,00 грн. (а.с.11). З постанови ВП №55558531 від 17.01.2018 вбачається, про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису №9409 від 09.11.2017 про стягнення боргу в розмірі 406707,38 грн. (а.с.12-13). З постанови ВП №54486104 від 12.08.2017 вбачається про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №1525/595/2012 виданого 19.06.2015 про стягнення боргу в розмірі 1312,80 грн. (а.с.16-17). З постанови ВП №76384906 від 24.10.2024 вбачається про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №1525/595/2012 виданого 16.08.2024 про стягнення боргу в розмірі 131280,30 грн. (а.с.18-19). Згідно з інформацію з Єдиного реєстру боржників від 25.01.2026 що відносно [PERSON] відкрито чотири виконавчих провадження: 54486152; 54486104; 55558531; 76384906 (а.с.20-21). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Постановою Кабінету міністрів України №1172 від 29.06.1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» пунктом 1 визначено - нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Крім того, Главою 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами країни передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Зокрема пунктом 1.1 Глави 16 Інструкції зазначає, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно, а підставі виконавчих написів. Згідно з пунктом 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлений інший строк давності, виконавчий напис видається в межах цього строку. Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 286 зазначеної інструкції встановлено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. З наведеного вище вбачається, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів, за якими стягнення провадиться у безспірному порядку. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15. Відповідно до статті 263 ЦПК України та частини 5. 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно статті 88 Закону України «Про нотаріат», п.п. 3.1., З.З., 3.4. Глава 16 Розділу II Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»: нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше 3-ох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше 1-го року, якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку; строки протягом яких може бути вчинено виконавчий напис; обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Законодавство не називає наведений строк, у межах якого може бути вчинено виконавчий напис, позовною давністю, а вживає термін «давність». Віднесення цього строку до позовної давності виключає і норма статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Разом з тим, позивачкою не надано доказів того, що на момент вчинення виконавчого напису нотаріусом були на розгляді в судах будь-які спори щодо суми заборгованості по даних зобов`язаннях. Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» (далі - Постанова від 03.2012р. №5) передбачено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 609 ЦК. Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами країни. За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це та відповідно до статті 264 ЦПК при ухваленні рішення вирішити питання, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з пунктом 283 Інструкції вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» не надано суду належних і допустимих доказів, в розумінні вимог статей 77 і 79 ЦПК України, про отримання позичальником вимоги усунення порушень за вищевказаним кредитним договором №ODSAGR0000000189 від 02.09.2008. А тому, у разі неотримання зазначеної вимоги позичальником, такий був позбавлений можливості заперечувати щодо розміру заборгованості, що вказує на те, що спірний виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог закону, так як за умов не отримання позичальником вказаної вимоги про усунення порушень зобов`язання, зазначена сума у оскаржуваному виконавчому написі не може вважатися безспірною. Таким чином, з вище наведеного слідує, що вказаний виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до статті 10 ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки статтею 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Разом з цим, судом встановлено, що згідно умов Кредитного договору №ODSAGR0000000189 від 02.09.2008 - кредит повинен був бути повернутим не пізніше 30.01.2026, а тому нотаріус не мав правових підстав для вчинення виконавчого напису, оскільки станом на звернення відповідача АТ КБ «Приватбанк» до нотаріуса пройшло більше 3-х років, з дня виникнення у відповідача права вимоги. За таких обставин, заперечення відповідача є безпідставні та такі, що не заслуговують на увагу, а позов в частині визнання виконавчого напису №19409 від 09.11.2017 таким що не підлягає виконанню - підлягає задоволенню. Позиція суду щодо належності відповідача. Відповідно до статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до пункту 26 Постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Відповідно до Закону України «Про нотаріат» нотаріус, який вчинив виконавчий напис, не є належним відповідачем у справі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. При цьому позивач вказує відповідача, у тому числі Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, однак вказана особа не може бути відповідачем у цій справі. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 519/77/18. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідачів. В позовній заяві позивачка просить стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі 2000,00 Євро з кожного. Однак, [PERSON] не надала суду жодних доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків позивачці було завдано ушкодження здоров`я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Стаття 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час розгляду справи позивачкою не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, договором депозитного вкладу відшкодування моральної шкоди не передбачено. Для відшкодування моральної шкоди за правилами статей 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим саме він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не може суд прийняти до уваги і наполягання позивачки на позові в цілому, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. Щодо зобов`язання відповідача вжити заходів для закриття виконавчого провадження. Позивачка в позовній заяві просила зобов`язати посадових осіб АТ КБ «Приватбанк» протягом 10 днів після набрання рішенням законної сили самостійно вжити заходів для закриття виконавчого провадження та відзвітувати суду та позивачці. В своїх заперечення відповідач АТ КБ «Приватбанк» заперечив щодо вказаної вимоги, зокрема, що останньому не є зрозумілим, яке саме виконавче провадження має бути "закритим", враховуючи, що виконавче провадження №55558531 є завершеним згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження. Суд також погоджується з твердженням відповідача, щодо того, що згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено такої завершальної стадії примусового виконання рішення як «закриття виконавчого провадження». Статті 37 та 39 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження. Не покладено вищевказаним Законом також обов`язку на стягувача у разі "скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню" надання відповідного рішення. Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно зі статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження», існують чіткі підстави для закінчення виконавчого провадження, зокрема пунктом 5 частини першої цієї статті встановлено, що Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Отже, щодо вимог позивача щодо зобов`язання повідомляти виконавця про скасування рішення, суд вважає їх необґрунтованими та такими що підлягають відмові. Відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження», стягувач не має обов`язку самостійно інформувати виконавця про скасування рішення. Такий обов`язок фактично покладається на боржника, який зацікавлений у припиненні виконання рішення. Якщо виконавець не отримає офіційного підтвердження судового рішення, він має право продовжувати дії щодо стягнення, що не є порушенням прав позивача. Отже, позов у цій частині не підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. В позовній заяві позивачка просить стягнути з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з частин 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частин 1-2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка не надала суду, зокрема: договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг, копію свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльністю, платіжну інструкцію про оплату за договором про надання правничої допомоги тощо. Крім того, [PERSON] не зазначила розмір суми пов`язаної з витратами на правничу допомогу. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У Цивільному процесуальному кодексі у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементовано нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. Згідно пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, серед іншого, суд вирішує питання як розподілити судові витрати. Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Матеріали даної цивільної справи не містять жодного доказу про надання правничої допомоги позивачу. Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню. Щодо стягнення судового збору. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В силу вимог частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивачкою при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачувався та з огляду на те, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович не є належним відповідачем у справі в частині позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, судовий збір необхідно стягнути з відповідача АТ КБ «Приватбанк» на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частинами 1, 3 статті 141 ЦПК України з відповідача АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання позовної заяви в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial