Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306, код ЄДРПОУ: 44276926) через свого представника звернулося до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області (зміна назви суду на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів» №4273-IX, який набув чинності 25 квітня 2025 року на Дніпровський районний суд Дніпропетровської області) з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 12.09.2019 року [PERSON] підписала заяву про відкриття картового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» №010/3161/82/648809 з АТ «Райффайзен Банк». 21.02.2022 року було укладено договір про відступлення прав вимоги №114/2-48, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитним договором №010/3161/82/648809, а 10.01.2023 року на підставі договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором №010/3161/82/648809. Відповідач умови укладеного кредитного договору належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у сумі 30623 грн 68 коп., з яких: заборгованість за основним зобов?язанням (за тілом кредиту) 17665 грн 18 коп; заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги 7622 грн 65 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги - 5335 грн 85 коп. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2025 року дану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 03.07.2025 року представник відповідача через систему «Електронний суд» надіслав відзив на позовну заяву, в якому заперечував щодо задоволення позовних вимог. Зазначив, що наявні в матеріалах справи документи не можуть підтверджувати викладені у позовній заяві обставини, оскільки не були завіреними належним чином позивачем. Щодо стягнення заборгованості в рамках кредитного договору вказав, що сума отримана в рамках укладеного договору була у встановлені строки повернута відповідачем в повному обсязі. У той же час предметом даного спору є стягнення з відповідача заборгованості у загальній сумі 30623,68 грн, серед якої 17665,18 грн - начебто існуюча заборгованість відповідача перед банком, при цьому позивачем не було долучено жодних доказів того, що відповідачу були взагалі перераховані банком будь-які кошти. Зміст заяви-договору, так само як і доданий до неї паспорт споживчого кредиту не є належним доказом, оскільки свідчить лише про виявлення відповідачем бажання оформити на своє ім`я платіжну картку. Відкриття рахунку у банку та факт наявності такого рахунку у особи сам по собі не може свідчити про існуючу на такому рахунку заборгованість, а лише вказує на можливість зберігати кошти або здійснювати транзакції через цей рахунок. Долучений позивачем розрахунок заборгованості та виписка по рахунку так само не є достатнім доказом дійсної заборгованості, адже є внутрішнім документом, що формується ним самим, та не вважається первинним банківським документом, що підтверджує факт купівлі боргу переданого від первісного кредитора. Щодо нарахованих відсотків за користування кредитом зазначив, що сума яка нараховувалась до 10.04.2022 року сплаті не підлягає через сплив строків позовної давності. 09.07.2025 року засобами електронного зв`язку від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій було зазначено, що позивачем було надано до суду копії документів, що є достатніми доказами існування відповідних правовідносин між сторонами. При цьому, відповідач не надав жодних доказів того, що надані суду копії документів не відповідають оригіналам. Щодо непогашеної відповідачем заборгованості зазначив, що із виписки по рахунку вбачається, що відповідачка активно користувалась кредитним лімітом та частково виконувала свої зобов`язання перед первісним кредитором, що дає підстави вважати, що остання чітко усвідомлювала та розуміла умови користування кредитним лімітом. Представником позивача також були долучені письмові пояснення від 17.12.2025 року, в яких представник вказав, що сторонами було чітко та однозначно погоджено часові межі існування основного зобов`язання та, відповідно, період, у межах якого допускається нарахування процентів за користування кредитними коштами. Щодо строку позовної давності представник відповідача зазначив, що доводи відповідача в цій частині є безпідставними та необґрунтованими. Оскільки, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 року до 30.06.2023 року. Також, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду був продовжений від початку воєнного стану до 29.01.2024 року, а після 30.01.2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. Відповідач та її представник в судове засідання також не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 12.09.2019 року [PERSON] підписала заяву про відкриття картового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» №010/3161/82/648809 з АТ «Райффайзен Банк». Згідно заяви на ім`я [PERSON] відкрито картковий рахунок № [NUMBER] в гривні, банк надав позичальнику грошові кошти встановившу суму поточного ліміту у розмірі 10000 грн. як це передбачено п. 1.2 заяви, а позичальник зобов?язався повернути використану суму строком у 48 місяців та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 45%. Відповідно п. 1.6 договору, сторони погодили, що проценти за користування кредитом, в тому числі, недозволеним овердрафтом нараховуються за фіксованою процентною ставкою 45% річних. 21.02.2022 року було укладено договір про відступлення прав вимоги №114/2-48, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитним договором №010/3161/82/648809. 10.01.2023 року на підставі договору про відступлення прав вимоги №10-01/2023, ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №010/3161/82/648809. Згідно виписки по рахунку № [NUMBER] від 11.12.2024 року вбачається, що за період з 12.09.2019 року по 22.02.2022 року здійснювалися транзакції щодо зняття коштів з рахунку та їх поповнення за картковим рахунком на ім`я [PERSON] . Згідно розрахунку заборгованості, у [PERSON] станом на 03.03.2025 року утворилася заборгованість у сумі 30623 грн 68 коп., з яких: заборгованість за основним зобов?язанням (за тілом кредиту) 17665 грн 18 коп; заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги 7622 грн 65 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги - 5335 грн 85 коп. Відповідно до детального розрахунку заборгованості за договором №010/3161/82/648809 від 12.09.2019 року, по картковому кредиту [PERSON] здійснювалося нарахування процентів за відсотковою ставкою 45% річних за період з 12.09.2019 року, до 22.02.2022 року. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 628 ЦК України Договір, що укладається між Банком та клієнтом є змішаним договором, в якому містяться елементи різних договорів, в тому числі але не виключно: договору банківського рахунка; договору про споживчий кредит. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано заяву про відкриття картового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка», додаток до заяви, яким визначено умови користування кредитним лімітом, паспорт споживчого кредиту за програмою кредитування «Кредитна картка», який містить, зокрема, відсоткові ставки за користування кредитними коштами, які підписані особисто відповідачем. Таким чином, суд доходить висновку, що [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк» дійшли згоди щодо всіх істотних умов укладеного кредитного договору. При цьому, суд критично ставиться до тверджень представника відповідача, щодо відсутності доказів надання та користування відповідачем кредитними коштами, оскільки з наданої виписки по рахунку № [NUMBER] та детального розрахунку заборгованості за договором складеного на ім`я [PERSON] вбачається, що нею здійснювалися операції у період з 12.09.2019 року по 22.02.2022 року. Зазначені докази є належним і допустимимм доказами у справі, що підтверджують рух коштів за відповідним банківським рахунком. Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду від 15.01.2025 року у справі №753/16762/15-ц факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо. Отже, суд доходить висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами надання первісним кредитором грошових коштів відповідачу за кредитним договором №010/3161/82/648809 від 12.09.2019 року шляхом встановлення поточного ліміту у розмірі 10000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази, суд доходить висновку, що позивач набув право вимоги до [PERSON] , яка належним чином не виконала свої зобов`язання, у зв`язку з чим позовна заява є обґрунтуваною та такою, що підлягає задоволенню. Щодо застосування строків позовної давності, суд виходив з наступного. Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Порядок відліку позовної давності наведено в статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що 12.09.2019 року між сторонами було укладено вказаний кредитний договір, при цьому, строк дії кредиту становить 48 місяців, отже, перебіг загальної трирічної позовної давності мав би розпочатися 12.09.2023 року. Проте, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан строком на 30 діб. У подальшому Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які були затверджені Законами України «Про затвердження Указу Президента України» «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і він діє на даний час. 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Продовження строків позовної давності в період дії карантину та воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX, який набув чинності 04 вересня 2025 року, п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, було виключено. Проте, суд звертає увагу, що станом на момент звернення до суду з цим позовом позивачем позовну давність пропущено не було. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 грн. Щодо витрат на правову допомогу, суд виходив з наступного. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано до суду заявку на надання юридичної допомоги №88, витяг з акту про надання юридичної допомоги від 28.02.2025 року, згідно якого сума за надані правові послуги становить 9000 грн. При цьому суд повинен оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Крім того, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved