Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

11.02.2026 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про відшкодування майнової шкоди. Позовну заяву мотивує тим, що 20 липня 2022 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» та Керівним центром «Патріяршої курії» Української греко-католицької церкви, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було укладено договір - Поліс №210148849 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і забезпечено транспортний засіб - автомобіль марки «Кіа Sportage», державний номерний знак [NUMBER] . Строк дії договору: з 21 липня 2022 року до 20 липня 2023 року включно. 03 лютого 2023 року о 23:30 год. у с. Репехів Жидачівського району Львівської області відбулася ДТП за участі двох автомобілів марки «КІА Sportage», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та вантажного автомобіля сідельний тягач «MAN», д.н.з. [NUMBER] , з напівпричіпом KRONE, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . За фактом порушень, які призвели до ДТП складено адміністративний протокол відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП. 08 лютого 2023 року звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» з заявою про виплату матеріального збитку по полісу №210148849. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2023 року провадження у справі №344/2341/23 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.124 КУпАП - закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Оскільки відносно [PERSON] судом закрито провадження у справі за ст.124 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ст.247 КУпАП, тому у ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА», як страховика, не виник обов`язок відшкодування матеріального збитку. ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» 30 січня 2026 року було прийнято рішення про скасування страхового акту №7968467638/1 від 23 лютого 2023 року та скасування рішення про виплату страхового відшкодування [PERSON] у розмірі 61548,44 грн. З моменту, коли відповідачу стало відомо про набрання чинності постановою Івано- Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі №344/2341/23, юридична підстава для виплати /отримання перестала існувати. Тому слід застосувати приписи статті 1212 ЦК України. Просить стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 61548 грн 44 коп. Витрати по сплаченому судовому збору покласти на відповідача. Ухвалою судді від 25.02.2026 року провадження у справі було відкритого в порядку спрощеного позовного провадження. 09.03.2026 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Зазначає, що позивач намагається застосувати рішення Івано-Франківського міського суду від 23 березня 2023 року зворотньо в часі для спроби скасування правомірної виплати страхового відшкодування. Крім того, зазначає, що виплата страхового відшкодування була здійснена на підставі заяви потерпілого (власника пошкодженого транспортного засобу). Подія була визнана страховим випадком за полісом ОСЦПВ. Це відповідає ст. 6 та ст. 22 Закону про ОСЦПВ, де страховий випадок визначається як заподіяння шкоди майну потерпілого внаслідок ДТП за участю застрахованого транспортного засобу. Виплата була правомірною, а спроба її скасування через три роки (30 січня 2026 року) є необґрунтованою, оскільки не змінює факт настання шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з взаємодією джерел підвищеної небезпеки. Відсутність вини водія застрахованого ТЗ не виключає настання страхового випадку та обов`язку страховика відшкодувати шкоду. Вимога базується на постанові Івано-Франківського міського суду від 23 березня 2023 року (з виправленням від 03 квітня 2023 року), де провадження щодо [PERSON] за ст. 124 КУпАП було закрито за п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (відсутність складу адміністративного правопорушення). Однак, відсутність адміністративної вини не є підставою для визнання відсутності страхового випадку в порядку ОСЦПВ. Відповідно до ст. 1187 ЦК України відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки (транспортним засобом), виникає незалежно від вини, за наявності шкоди. Практика Верховного Суду підтверджує, що відсутність вини водія застрахованого ТЗ та закриття провадження не звільняють страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Вважає, що він не зобов`язаний повертати кошти, бо виплата не стає безпідставною через відсутність вини. Просить відмовити в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» в повному обсязі. 12.03.2026 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній повторив обставини нарахування та виплати страхового відшкодування, та зазначив, що статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, положення статті 1212 ЦК України можуть застосовуватись і після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 920/1122/19, від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19. До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання, передбачені ст. 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях. Страховик визнав випадок з ДТП, яка мала місце 03.02.2023 року страховим випадком та ухвалив власне мотивоване рішення про виплату страхового відшкодування відповідачу, яке було оформлене страховим актом/наказом № 7968467638/1. Доказом безпідставності набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 61548,44 грн. страхового відшкодування, є прийняття позивачем 30 січня 2026 року рішення про скасування страхового акту №7968467638/1 від 23.02.2023р. та рішення про виплату страхового відшкодування, тому відповідно кошти у розмірі 61 548,44 грн. є безпідставно набутими відповідачем. 18.03.2026 року від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому останній зазначає, що з доводами позивача, викладеними у відповіді, категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими, такими, що не спростовують суть його відзиву, і вимоги позивача не підлягають задоволенню. Зазначає, що позивач ігнорує, що відсутність адміністративної вини водія автомобіля марки "КІА" (закриття провадження за п.1 ст.247 КУпАП) не виключає страхового випадку за ОСЦПВ. Це прямо підтверджується практикою Верховного Суду, наведеною у його відзиві на позовну заяву. Позивач не спростовує, що його поведінка протягом майже трьох років (з лютого 2023 по січень 2026 року) свідчила про визнання виплати правомірною. Раптове звернення до суду напередодні закінчення строку позовної давності є зловживанням правом (ст. 13 ЦК України). Просить взяти до уваги зміст поданого ним відзиву на позовну заяву, в якому повністю доведено безпідставність вимог позивача. 23.03.2026 року представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. 18.03.2026 року відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просить відмовити у задоволенні позову повністю. Враховуючи вимоги ч.1 ст.223 ЦПК України, суд приходить до висновку про розгляд справи без участі сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3). Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Статтею 55 Конституції України, передбачено, що кожен має право будь якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 20 липня 2022 року між ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» (далі - Страховик) та Керівним центром «Патріяршої курії» Української греко-католицької церкви (далі Страхувальник) відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було укладено договір - Поліс №210148849 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого забезпечений транспортний засіб - автомобіль марки «Кіа Sportage», державний номерний знак [NUMBER] . Страхова сума на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 320 000,00 грн; за шкоду, завдану майну, - 160000,00 грн. Розмір франшизи - 1000,00 грн. Строк дії договору: з 21 липня 2022 року до 20 липня 2023 року включно (а.с. 9). 03 лютого 2023 року о 23:30 год. у с. Репехів Жидачівського району Львівської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі двох автомобілів: марки «КІА Sportage», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та вантажного автомобіля сідельний тягач «MAN», державний номерний знак [NUMBER] , з напівпричіпом KRONE, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що підтверджується відповіддю НПУ (ідентифікатор картки ДТП в системі НПУ) №3023037722387827 (а.с. 10-14). За фактом порушень, які призвели до ДТП, складено адміністративний протокол серії ААД № 473987 відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП (а.с. 15). 08 лютого 2023 року, [PERSON] , як потерпілий від дорожньо-транспортної пригоди та власник пошкодженого транспортного засобу, володіючи інформацією, що інший учасник дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] , відносно якого на місці ДТП працівниками НПУ було складено протокол про адміністративне правопорушення, який був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА», звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» з заявою про виплату матеріального збитку по полісу №210148849 (а.с. 20-29). 23 лютого 2023 року, на підставі наявних документів страхової справи щодо ДТП, яке відбулося 03 лютого 2023 року, ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» визнала вказану подію страховим випадком, відповідно до чого здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 61548,44 грн, що підтверджується страховим актом/наказом №7968467638/1, шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок відповідача - [PERSON] у AT КБ «ПриватБанк», що підтверджується платіжною інструкцією №074921 від 27 лютого 2023 року (а.с. 30, 31). Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2023 року, що набрала законної сили 04.04.2023 року, та у якій постановою цього ж суду від 03.04.2023 року було виправлено описку в мотивувальній частині, провадження у справі №344/2341/23 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.124 КУпАП - закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 16-19). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, дані обставини справи не заперечуються сторонами і приймаються судом як встанвлені факти, що не потребують доказування. Положенням ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 30 січня 2026 року ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» прийнято рішення про скасування страхового акту №7968467638/1 від 23 лютого 2023 року і рішення про виплату страхового відшкодування на підставі постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2023 року (а.с. 67). Позивач зазначає, що оскільки відповідач, не дочекавшись визнання [PERSON] винним у скоєнні ДТП та пошкодженні належного йому транспортного засобу звернувся до позивача ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» з заявою про страхове відшкодування та отримав кошти страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №210148849, а постановою судді адміністративне провадження відносно [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ст.247 КУпАП, і позивачем 30 січня 2026 року прийнято рішення про скасування страхового акту №7968467638/1 від 23 лютого 2023 року та рішення про виплату страхового відшкодування, тому відповідно кошти у розмірі 61548,44 грн. є безпідставно набутими відповідачем - [PERSON] та підлягають поверненню позивачу в повному розмірі. Статтею першою Закону України "Про страхування" визначено, що страхування - правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством. Згідно з ч.1 ст.89 Закону України "Про страхування" страхування здійснюється на підставі договору страхування, який укладається відповідно до загальних умов страхового продукту, якщо інше не визначено законодавством України. Пунктом 1 частини першої статті 92 Закону України "Про страхування" передбачений обов`язок страховика за договором страхування у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором або законом строк. Статтею 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ч.3, 4 ст.102 Закону України "Про страхування" здійснення страхової виплати проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених договором страхування) і рішення страховика про визнання випадку страховим та здійснення страхової виплати (страхового акта). У разі визнання випадку страховим страховик здійснює страхову виплату страхувальнику (іншій особі, визначеній договором страхування або законодавством) відповідно до умов договору страхування або законодавства. Згідно зі статтею 1212 ЦК України зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави - це таке правовідношення, в силу якого одна сторона (набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони (потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. В постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року (справа №638/11807/15) зазначено, що конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14.06.2022 у справі № 915/517/21 відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин та їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, положення статті 1212 ЦК України можуть застосовуватись і після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 920/1122/19, від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19. До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені ст. 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження№ 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Разом тим, аналізуючи матеріали справи, норми закону та усталену практику Верховного суду, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частинами 1 та 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим мають однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція завдавача шкоди. Отже, для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц вважав, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження стосовно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за завдану забезпеченим транспортним засобом шкоду, яка пов`язана зі смертю потерпілого. У постанові від 03 травня 2022 року у справі № 450/4163/18 Верховний Суд також зробив висновок, що деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Верховним Судом зауважено, що закон зобов`язує довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. При цьому, під умислом слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду, особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Отже, суд зазначає, що відсутність вини [PERSON] як водія транспортного засобу та закриття відносно нього провадження у справі про адміністративне правопорушення не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відповідно до положень статті 1187 ЦК України цивільно-правова відповідальність наступає і без вини водія, за винятком умов, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Відповідно доводи представника позивача про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася не з вини [PERSON] та вимога про стягнення з відповідача виплаченого страхового відшкодування (як безпідставно набутих коштів згідно із ст. 1212 ЦК України), суд вважає безпідставними, оскільки наявність умислу в діях [PERSON] належними і допустимими доказами не доведена. Натомість у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), Велика Палата ВС сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Так, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст.993 Цивільного кодексу України та Законом Українивід 09.02.2012 за №4391-VI «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Отже, враховуючи, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована, і він, як особа, що заподіяла шкоду джерелом підвищеної небезпеки, не відшкодував завдані збитки, обов`язок її відшкодування, повністю покладається на страховика, позаяк на випадок виникнення деліктного зобов`язання останній бере на себе (у межах суми страхового відшкодування) виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Тобто, позивач, здійснивши страхове відшкодування [PERSON] , за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки (в межах ліміту відповідальності), виконав свій обов`язок за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс №210148849). Отже, враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не надав достатніх та переконливих доказів, які б підтверджували позовні вимоги щодо безпідставності набутих відповідачем грошових коштів (страхового відшкодування), а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed