Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

У січні 2026 позивачка [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що 13.09.2022 вона уклала шлюб з [PERSON] у Рокитнянському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Від цього шлюбу вони з відповідачем мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Причиною її наміру розірвати шлюб вказує те, що їхнє з відповідачем сімейне життя не склалося через розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. Сімейно-шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо. Позивачка зазначає, що подальше сімейне життя з відповідачем неможливе та суперечить її інтересам та інтересам відповідача. На підставі цього просить суд розірвати зареєстрований шлюб з відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », прохає, щоб після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати з нею. 23.01.2026 суд постановив ухвалу, якою прийняв указану позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначив судове засідання на 18.02.2025. В судове засідання учасники не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належно і завчасно згідно з вимогами чинного законодавства (а.с.32-33). 18.02.2026 позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, на примирення не погоджується, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 34). Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України). Через неявку відповідача судове засідання відкладено на 12.03.2026, проте відповідач [PERSON] у судове засідання вдруге не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належно згідно з вимогами чинного законодавства. Рекомендоване поштове відправлення суду з ухвалою про відкриття провадження у справі, копією позову та додатків і судовою повісткою про виклик відповідача в судове засідання на 18.02.2025. отримано ним особисто 03.02.2025 (а.с.33). Рекомендоване поштове відправлення суду з викликом відповідача в судове засідання на 12.03.2026 згідно трекінгу відстеження АТ «УКРПОШТИ» було вручено відповідачу 06.03.2026 (а.с. 39). Жодних заяв чи клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач [PERSON] не подав. Згідно з частиною восьмою статті 178 ЦПК України, враховуючи ненадання відповідачем відзиву у строк, встановлений судом, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належно повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, причини своєї неявки в судове засідання суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, водночас, позивач не заперечувала щодо заочного вирішення справи, - є всі передбачені законом підстави для проведення її заочного розгляду. Ухвалою суду від 12.03.2025, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Зі змісту положень статті 281 ЦПК України вбачається, що заочний розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву, перевіривши викладені у ній обставини, дослідивши надані докази, суд встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин. Судом установлено, що 13.09.2022 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] у Рокитнянському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). актовий запис № 137, що вбачається з наявного у матеріалах справи оригіналу свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.7). Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Місце проживання сторін зареєстроване за різними адресами (а.с.20, 26), місце проживання сина сторін - [PERSON] зареєстровано з матір`ю (а.с. 9), з якою він фактично проживає (а.с.10). Спору стосовно поділу спільного майна подружжя та про визначення місця проживання сина сторін з матеріалів справи не вбачається, адже відповідач, який особисто отримав позовну заяву 03.02.2026 року (а.с. 29, 33) відзив до суду не подав, жодним іншим чином не висловив своєї незгоди з позовом [PERSON] та її доводами. Позивачка на розірванні шлюбу наполягає, зазначає що збереження шлюбу і подальше спільне проживання є неможливим та суперечить його інтересам. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За змістом положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно з ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивачка скористалася своїм правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач не подав своїх заперечень щодо цих вимог. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем, про що чітко вказала у своєму позові. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритись, відповідних заяв суду не подавали. Згідно з положеннями частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З матеріалів справи та позицій сторін суд установив, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя сторін не склалось та припинене. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами слід припинити шляхом його розірвання. Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка змінювала прізвище при реєстрації шлюбу і у позові просить залишити їй прізвище « [PERSON] », а тому суд вважає за можливе залишити їй вказане прізвище. Також виходячи з інтересів малолітньої дитини, та, враховуючи позицію сторін, те що малолітній син проживає з матір`ю, а відповідач зареєстрований за іншою адресою, суд вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити [PERSON] проживати з матір`ю, позивачкою по справі. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, при задоволенні позову з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 331,20 гривень, сплата якого документально підтверджена (а.с.1, 15). Враховуючи наведене та

Outcome: approved