Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Бублик Володимир Михайлович, [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Резерв-ВР», [PERSON] , [PERSON] . Позов мотивовано тим, що 27 липня 2011 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі «кафе», що знаходиться по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,01 га з кадастровим номером 7423381900:21:001:0005. Відчужувана нежитлова будівля зазначена на плані літерою «А» цегляна загальною площею 51,9 кв. м, до якої належить прибудова «а» із шлакоблоку загальною площею 13,2 кв. м, навіс «Н» дерев`яний. Всього загальна площа відчужуваної нежитлової будівлі «кафе» становить цілу ідеальну частку, а саме 65,1 кв. м, згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 30731333, виданого 25 липня 2011 року КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради. Зазначена будівля належала позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення № 73 від 19 травня 2009 року та зареєстрованого 01 червня 2009 року в КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради № 21; занесено до реєстру прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 27428871. Купівлю-продаж нерухомого майна - нежитлової будівлі «кафе» було вчинено між продавцем - [PERSON] та покупцем - [PERSON] за 105 671,00 гривень. Позивач стверджував, що з умовами договору відчуження нежитлової будівлі він не погоджується та після укладення звертався до [PERSON] та [PERSON] , з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вимагаючи його розірвати. Позивач наголошував на тому, що під час вчинення такого правочину перебував у такому психоемоційному стані внаслідок хвороби та вживання ліків, що зумовив неповноту керованості своїх помислів та дій. Крім захворювання порушення психоемоційного стану позивача було також пов`язано з поведінкою [PERSON] , який, використовуючи його стан, вимагав відчужити нерухоме майно, внаслідок чого він вчинив дії без усвідомлення наслідків. Також позивач зауважував, що спірний договір укладений за згодою його дружини [PERSON] , підпис якої засвідчений нотаріально на заяві від 27 липня 2011 року приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Бубликом В.М. за № 1019. При цьому така заява була складена дружиною внаслідок примусу позивача і впливу на нього [PERSON] та [PERSON] , оскільки проти вчинення правочину дружина заперечувала, що призвело до конфлікту, а також відобразилося на його психоемоційному стані. Зобов`язуючись повернути передані грошові кошти в повному обсязі, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 липня 2011 року № 1020 нежитлової будівлі «кафе», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зареєстровано на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського нотаріального округу Чернігівської області Бубликом В.М. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 13.01.2025 справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.05.2025 задоволено заяву представника позивача адвоката Павленка В.М. про виклик свідків. За клопотанням представників сторін залучено до участі у справі: в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - [PERSON] ; в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] , а також визнано явку третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Бублика Володимира Михайловича обов`язковою. Ухвалою суду від 09.10.2025 за результатами підготовчого засідання призначено справу до розгляду по суті. Задоволено клопотання представника позивача адвоката Павленка В.М. про витребування доказів та відмовлено у задоволенні клопотання представника третіх осіб ТОВ «Резерв-ВР» та [PERSON] адвоката Аніщенка О.Г. про допит в якості свідків позивача [PERSON] , третьої особи на стороні позивача [PERSON] та третьої особи - приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Бублика Володимира Михайловича. У судовому засіданні представник позивача адвокат Павленко В.М. підтримав доводи позовної заяви, поданої 09.02.2017, без урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог від 21.09.2023 та пояснив, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу нежитлової будівлі «кафе» [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, оскільки мав захворювання - гострий поліморфний психотичний розлад, що підтверджується медичними документами та висновками експертиз. Грошових коштів за відчужене майно позивач не отримував. [PERSON] та [PERSON] возили його з метою збору необхідних документів для продажу нерухомого майна. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила, що [PERSON] виявив свою волю на укладання спірного договору та бажав відчужити нежитлову будівлю «кафе», підготувавши разом з дружиною - [PERSON] необхідні документи. Під час вчинення такого правочину були присутні: вона, [PERSON] , [PERSON] , нотаріус та [PERSON] , який перебував у ясному розумі. Оплату за договором було здійснено в день укладання договору. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Подолянко В.П. у задоволенні позову просив відмовити, оскільки згідно з отриманими від Ніжинської міської лікарні відомостями [PERSON] за медичною допомогою не звертався, необхідні документи для укладення спірного правочину збиралися протягом тривалого часу. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та пояснив, що в день укладення спірного договору позивач перебував у ясному розумі, про наявність у нього психічних захворювань не повідомляв. Будь-якого насильства чи тиску до [PERSON] не вчиняв, оскільки вони не спілкуються. Після придбання нежитлової будівлі «кафе» на його реконструкцію він витратив понад 10 млн грн. У судовому засіданні представник третіх осіб ТОВ «Резерв-ВР» та [PERSON] - адвокат Аніщенко О.Г. вважав, що позов задоволенню не підлягає, оскільки в матеріалах справи відсутні документи про встановлення опіки або піклування над [PERSON] та його обмеження у цивільній дієздатності; не надано доказів про перебування позивача на обліку у лікаря психіатра, а також проходження лікування у зв`язку з психічними розладами у нього; третя особа у справі - [PERSON] , яка надавала нотаріальну згоду на вчинення правочину, договір купівлі-продажу від 27 липня 2011 року не оспорює, так як у якості другого позивача у справі не виступала. Крім того усі висновки судово-психіатричних експертиз ґрунтуються на записах, що містяться у медичній карті амбулаторного хворого на ім`я [PERSON] , яка безпосередньо досліджувалась у судовому засіданні, надійшла на експертизу не прошита і не пронумерована, без назви установи, номеру та дати видачі, а також не містить будь-яких ідентифікаторів лікаря до якого звертався позивач. За таких обставин, такий документ про стан здоров`я позивача у період укладення спірного договору є сумнівним і не відповідає критерію «достовірності», а тому на підставі такого доказу не можна встановити дійсні обставини справи щодо стану здоров`я позивача і його можливість усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними при укладенні спірного договору. Просив враховувати, що після відчуження спірного майна на його місці зведено новий об`єкт нерухомості, який за своїми характеристиками є іншим майном. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що влітку 2011 року [PERSON] перебував у критичному стані. У липні 2011 року після її виходу на роботу у нього загострилось захворювання, оскільки він доглядав за дитиною. У цей період до [PERSON] приїжджали [PERSON] та [PERSON] щоб підготувати документи для продовження терміну дії договору оренди. На обліку в лікаря психіатра в місті Ніжині він не перебував, тому що з 2010 року лікувався в медичному закладі міста Києва. [PERSON] на момент укладення спірного договору не міг усвідомлювати своїх дій, і за п`ять днів до цього їздив на прийом до психіатра. Згоду на вчинення такого правочину у нотаріуса її примусив підписати [PERSON] . Ніяких коштів за договором купівлі-продажу позивач не отримував, а особи, які змусили його укласти, розуміли його стан. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Бублик В.М. у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] за своєю ініціативою звернувся до нього щодо посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Перед укладенням такого правочину позивач декілька разів приходив до нього та особисто зібрав узгоджений з ним необхідний пакет документів. Під час безпосереднього укладання договору сторонами було визначено предмет і суму продажу, наявність обтяження, розрахунки та витрати за договором. У момент вчинення правочину [PERSON] повідомив, що з ним розрахувалися за договором та продавець сплатив податок на суму більше 5 тис грн. У день укладення договору поведінка позивача не викликала жодних сумнівів щодо його здатності усвідомлювати свої дії, враховуючи те, що на момент вчинення правочину необхідно було тривалий час збирати документи в різних державних органах. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] показала, що вона є лікарем офтальмологом та особисто знає [PERSON] , з яким товаришував її чоловік. У день укладення договору купівлі-продажу «кафе» позивач у зв`язку з головним болем заходив до неї, щоб поміряти тиск. Коли він приходив до них додому, то не міг зорієнтуватися в просторі. Після 2011 року стан його здоров`я погіршився. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його дружина є рідною сестрою позивача. В період 2010-2011 років вони разом святкували дні народження. [PERSON] позичав у нього грошові кошти та брав інструменти, які не повертав. Після 2011 року стан його здоров`я погіршився і він скаржився на погану пам`ять. Був випадок, коли [PERSON] заблудився та його знайшли на автобусній зупинці. В 2011 році до укладення спірного договору він пропонував позивачу продати кафе, але останній відмовився. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Бубликом В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1020 (далі - Договір) (Том 1, а. с. 81-82). Зазначений договір підписаний підписом продавця - [PERSON] та покупця - [PERSON] , з зазначенням прізвища та ініціалів. За умовами договору [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність та зобов`язалась сплатити на визначених договором умовах нежитлову будівлю «кафе», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,01 га з кадастровим номером 7423381900:21:001:0005. Відчужувана нежитлова будівля «кафе» зазначена на плані літерою «А» цегляна загальною площею 51,9 кв. м, до якої належить прибудова «а» із шлакоблоку загальною площею 13,2 кв. м, навіс «Н» дерев`яний. Всього загальна площа відчужуваної нежитлової будівлі «кафе» становить цілу ідеальну частку, а саме 65,1 кв. м, згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 30731333, виданого 25 липня 2011 року КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради. Відчужувана нежитлова будівля «кафе» належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення № 73 від 19 травня 2009 року та зареєстрованого 01 червня 2009 року в КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради № 21 в книзі 1; занесено до реєстру прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 27428871. Купівлю-продаж нежитлової будівлі «кафе» було вчинено сторонами за 105 671,00 гривень, які сплачено [PERSON] на користь [PERSON] готівкою до підписання цього договору, як передбачено в п. 5 Договору. Згода на продаж зазначеної нежитлової будівлі надана дружиною продавця [PERSON] , справжність підпису якої засвідчений нотаріально на заяві від 27 липня 2011 року приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Бубликом В.М. за № 1018 (Том 1, а.с. 92). Сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що однаково розуміють значення та умови цього договору, його правові наслідки; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі та дійсним намірам; договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені; не обмежені у цивільній дієздатності; не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору (п. 9 Договору). Позивач [PERSON] звернувся до покупця вищезазначеної нежитлової будівлі з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 27 липня 2011 року недійсним, оскільки під час його укладення він перебував у психоемоційному стані внаслідок хвороби та вживання ліків, що призвело до неповноти керованості своїх помислів та дій. Норми права, які були застосовані судом Відповідності до положень статті 16 ЦК України оспорювання, зокрема визнання правочину недійсним входить до способів захисту цивільних прав та інтересів судом. Разом з тим, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. Одним з різновидів договорів є договір купівлі-продажу, вимоги до якого передбачені Главою 54 Підрозділу 1 Розділу ІІІ ЦК України. Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) міститься розуміння презумпції правомірності правочину. Така презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі). У Цивільному кодексі України закріплений підхід відповідно до якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, що містяться в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, яка регламентує зокрема у частинах 2 і 3, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Разом з тим, стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №369/12666/15-ц (провадження № 61-13359св21), від 05 квітня 2022 року у справі № 686/4148/15-ц (провадження № 61-13566св21). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Отже, наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, повинна бути існувати саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зазначав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відтак лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними може бути підставою для визнання договору недійсним. І саме сторона, яка звертається з відповідним позовом, повинна довести таку абсолютну неспроможність доказами. Відповідно до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Мотивована оцінка і висновки суду Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З поданих до суду доказів судом встановлено, що позивач [PERSON] станом на момент спірного правочину у встановлений законом спосіб обмежено дієздатним чи недієздатним не визнавався. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог до матеріалів справи долучено висновок судово-психіатричного експерта № 17 від 03 лютого 2015 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, згідно з яким [PERSON] станом на 27 липня 2011 року мав психічний розлад: «Гострий поліморфний психотичний розлад F 23.0» та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У наданих експертам матеріалах відсутні дані, які б свідчили про можливий вплив ліків, які приймав [PERSON] (в тому числі клофелін) на його психіку та свідомість (Том 1, а.с. 8-11). За клопотання представника позивача у справі було призначено судово-психіатричну експертизу та відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 335 від 14 червня 2018 року комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна лікарня» у [PERSON] під час підписання (укладення) 27 липня 2011 року договору купівлі-продажу нежитлової будівлі «кафе» в [ADDRESS] мав місце психічний розлад: «гострий поліморфний психотичний розлад (F 23.0 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), який позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (Том 1, а.с. 118-130). Крім того, за клопотанням представника відповідача у справі було призначено повторну судово-психіатричну експертизу та за висновком судово-психіатричного експерта № 3 від 18 лютого 2021 року Державної установи «Науково-дослідний інститут психіатрії МОЗ України» [PERSON] , [INFO] , на момент укладення 27 липня 2011 року договору купівлі-продажу 27 липня 2011 року виявляв ознаки тяжкого психічного розладу у вигляді «Гострого поліморфного психотичного розладу (F 23.0 за МКХ 10-го перегляду), внаслідок чого за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у період підписання (укладення) 27 липня 2011 року договору купівлі-продажу нежитлової будівлі «кафе», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Бубликом В.М. (Том 1, а.с. 232-243). У постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 387/266/17 зауважено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Вивченням змісту зазначених висновків експертів вбачається, що вони складені на підставі медичної документації, наданої позивачем на підтвердження свого психічного стану, яка в свою чергу була досліджена в судовому засіданні, а саме: 1) медичної карти амбулаторного хворого №185/2010 Українського науково-дослідного інституту соціальної судової психіатрії та наркології МОЗ України, виданої на ім`я [PERSON] (пронумерована на 8 аркушах від 23.11.2010); 2) медичної карти без номеру та назви установи на ім`я [PERSON] (пронумерована на 6 аркушах без ідентифікації лікаря, який здійснював прийом [PERSON] , яка містить записи від 26.07.2011 та 03.08.2011); 3) комп`ютерного електроенцефалографічного дослідження [PERSON] на 5 аркушах від 18.08.2012; 4) виписки із медичної карти амбулаторного хворого на ім`я [PERSON] з Поліклінічного відділення центральної районної лікарні на 1 аркуші від 21.05.2013 щодо записів від 26.07.2011 та 03.08.2011; 5) медичної карти стаціонарного хворого №9605 на ім`я [PERSON] з КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарня« від 30.09.2013; 6) медичної карти стаціонарного хворого №1093 на ім`я [PERSON] з КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарні« від 30.01.2014; 7) довідки КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарні« №194 на ім`я [PERSON] на 1 аркуші від 18.11.2016; 8) медичної карти стаціонарного хворого №7139 на ім`я [PERSON] з КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарні« від 23.07.2014. Разом з тим, усі вищезазначені медичні документи, які були покладені в основу судово-психіатричних експертиз, окрім медичної карти амбулаторного хворого №185/2010, медичної карти без номеру та назви установи на ім`я [PERSON] , яка містить записи від 26.07.2011 і 03.08.2011 та виписки із медичної карти амбулаторного хворого, складеної на основі попередньої медичної карти, не стосуються періоду укладення спірного договору, а саме 27.07.2011. Експертами під час проведення повторної судово-психіатричної експертизи згідно з ухвалою суду від 26.05.2020 не було враховано, що при підготовці висновку не брати до уваги медичну карту амбулаторного хворого №185/2010 Українського науково-дослідного інституту соціальної судової психіатрії та наркології МОЗ України, виданої на ім`я [PERSON] , яка містить дані про згоду на обробку персональних даних хворого від 23.11.2010, в той час як вимога про таку згоду була затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України лише 14.02.2012, а також документ, схожий на картку з 6 аркушів із записами від 26.07.2011 та 03.08.2011. Згідно з медичною картою без номеру на ім`я [PERSON] на 6 аркушах із записами від 26.07.2011 та 03.08.2011 відсутні відомості стосовно прізвища та посади лікаря, який здійснював прийом [PERSON] , а також вона не містить печатки лікаря та/або установи, що викликає сумніви в їх достовірності. Відтак висновки судово-психіатричних експертиз, які базуються на вищезазначеній документації, є сумнівними. Судом враховується, що [PERSON] на момент укладання спірного правочину на обліку в лікаря-психіатра не перебував, в стаціонари відповідного профілю не госпіталізувався. Щодо показів свідків зі сторони позивача, слід зазначити, що вони не підтверджують такого стану [PERSON] , який би позбавив його можливості усвідомлювати значення своїх дій під час укладення спірного договору. Також суд бере до уваги, що договір купівлі-продажу був посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність та волевиявлення сторін. Крім того, дружиною продавця [PERSON] на укладення договору надана нотаріально-посвідчена згода, яка була особисто присутня та не заперечувала проти вчинення такого правочину чоловіком. Відсутність наміру та волі позивача [PERSON] на відчуження нежитлової будівлі «кафе» шляхом укладення договору купівлі-продажу матеріали справи також не містять. Натомість відповідно до п. 16 Договору покупцем до Пенсійного фонду сплачено пенсійний внесок у розмірі 1% - 1059,71 грн за квитанцією №К16/R/4 від 27.07.11 через відділення філії ПАТ КБ «Надра» та згідно з п. 17. Договору продавцем сплачено податок у розмірі 5% - 5283,55 грн за квитанцією №К16/R/5 від 27.07.2011 через відділення філії ПАТ КБ «Надра». Доводи представника позивача адвоката Павленка В.М. та третьої особи Єфіменко Н.Є. про те, що відповідач [PERSON] при купівлі нежитлової будівлі з позивачем не розрахувалася, не узгоджуються з п. 5 підписаного між ними Договору. При цьому суд враховує, що після відчуження спірного майна здійснено реконструкцію нерухомості. Таким чином обставини, з якими закон пов`язує застосування частини першої статті 225 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, оскільки факт перебування останнього на час укладення правочину у такому стані, що абсолютно виключав можливість усвідомлювати значення своїх дій або керування ними, належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено, що відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України було його процесуальним обов`язком. Доказів тиску третьої особи у справі - [PERSON] на позивача [PERSON] з метою примусу до відчуження приміщення «кафе» також не надано. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed