Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача; заяви, клопотання учасників справи; інші процесуальні дії у справі До Основ`янського районного суду міста Харкова із Зміївського районного суду Харківської області за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Слобожанської міської ради Чугуївського району Харківської області, [INFO] , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13 січня 2017 року між ним та [PERSON] Комінтернівським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області було зареєстровано шлюб за актовим записом № 06. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області у справі № 621/2220/23 від 28 липня 2023 року шлюб, зареєстрований між позивачем та відповідачкою було розірвано. Від шлюбу подружжя має малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що згідно із актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання № 70/05/3-14 від 20 червня 2025 року, складеним старостою Геніївського старостинського округу Слобожанської міської ради Чугуївського району Харківської області, він фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з дитиною [PERSON] , який перебуває на його повному утриманні та матеріальному забезпеченні з жовтня 2022 року. [PERSON] навчається в Комунальному закладі «Зміївський ліцей № 1» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області. Відповідачка участі у вихованні дитини не бере, що підтверджується довідкою навчального закладу № 95 від 24 червня 2025 року. Окрім того, позивач зазначає, що відповідачка не піклується про дитину, не цікавиться її станом здоров`я та успіхами у навчанні. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є необхідним позивачу для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Ураховуючи викладене вище, [PERSON] просив встановити факт того, що він самостійно утримує та виховує дитину [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 11 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 12 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку від представника [INFO] надійшли пояснення, у яких зазначено, що [INFO] не володіє інформацією з приводу факту самостійного виховання [PERSON] дитини [PERSON] , [INFO] , тому, просить розглянути справу без його участі. 06 жовтня 2025 року на офіційну електронну адресу суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів, а саме рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 серпня 2025 року у справі № 621/2166/25. 28 жовтня 2025 року засобами системи «Електронний суд» від представника Служби у справах дітей Слобожанської міської ради Чугуївського району Харківської області надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Одночасно представником подано письмові пояснення, у яких міститься прохання про долучення до матеріалів справи акта обстеження умов проживання, складеного 27 серпня 2025 року. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 07 листопада 2025 року задоволено клопотання позивача про виклик свідків; закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 02 лютого 2026 року було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Позивач у судове засідання, призначене на 11 березня 2026 року, не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Засобами поштового зв`язку надав заяву, у якій просив розглянути справу без його участі та зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, заяв/клопотань від неї на адресу суду не надходило. Відзив на адресу суду не надходив. Представник Служби у справах дітей Слобожанської міської ради Чугуївського району Харківської області у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, у матеріалах справи наявне прохання про розгляд справи без його участі. Представник [INFO] у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі. За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частиною першою статті 280 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку із неодноразовою неявкою відповідачки у судові засідання та не повідомлення нею про причини такої неявки, не подання відзиву на позовну заяву та ураховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення по справі, постановив розглядати справу у порядку заочного розгляду справи за наявними у справі матеріалами. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши їх у сукупності та взаємозв`язку, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 13 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] Комінтернівським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області зареєстровано шлюб за актовим записом № 06, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 13 січня 2017 року Комінтернівським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 28 липня 2023 року у справі № 621/2220/23 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13 січня 2017 року Комінтернівським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Від шлюбу подружжя має дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Згідно із витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 6345-406163-2017, сформованим 20 квітня 2017 року уповноваженою особою Куп`янського РВ ГУ ДМС України в Харківській області, зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є: [ADDRESS] . Як убачається з довідки № 6309-7000751073 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17 квітня 2022 року, фактичне місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . З акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичне місце проживання особи № 70/05/3-14, складеного 23 червня 2025 року посадовою особою виконавчого комітету Слобожанської міської ради Чугуївського району Харківської області, встановлено, що [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] разом із сином [PERSON] , який перебуває на повному утриманні та матеріальному забезпеченні батька, з жовтня 2022 року по теперішній час. Згідно із довідкою № 95 від 24 червня 2025 року, виданою директором Комунального закладу «Зміївський ліцей № 1» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, батько [PERSON] , [INFO] , учня 3-В класу Комунального закладу «Зміївський ліцей № 1» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина, бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться шкільним життям дитини, адекватно реагує на зауваження, забезпечує потрібні умови навчання дитини. Мати, [PERSON] , з сім`єю не проживає, шкільним життям сина не цікавиться, не проявляє інтересу до його навчання. З класним керівником на зв`язок не виходила жодного разу, з жовтня 2022 року по теперішній час, на батьківські збори не з`являлась, класні свята не проводила, екскурсії не організовувала. Як встановлено з довідки № 313, виданої 30 червня 2025 року головним лікарем Комунального некомерційного підприємства «Зміївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, зі слів лікаря АЗПСМ селище Зідьки, з яким укладена декларація про надання первинної медичної допомоги, впродовж 2022-2025 років під час візитів до лікаря дитину [PERSON] супроводжував його батько [PERSON] . Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 серпня 2025 року у справі № 621/2166/25 задоволено позовну заяву [PERSON] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи від дати подання позовної заяви - 09 липня 2025 року, і до досягнення дитиною повноліття. Вказане вище судове рішення набрало законної сили 19 вересня 2025 року. Згідно із актом обстеження умов проживання від 27 серпня 2025 року, складеним комісією Служби у справах дітей Слобожанської міської ради, встановлено, що під час обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS] , де проживає [PERSON] , створено належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Зокрема, дитина забезпечена окремою кімнатою, має облаштоване місце для навчання та відпочинку, а також необхідні умови для зберігання особистих речей. Встановлено, що за вказаною адресою дитина проживає разом із батьком - [PERSON] , взаємовідносини між батьком та дитиною характеризуються як доброзичливі, побудовані на взаємній повазі. Зі слів батька, мати дитини проживає за межами України, участі у вихованні дитини не бере та з нею не спілкується. Батько зазначив, що самостійно здійснює утримання та виховання дитини. Житлове приміщення перебуває у задовільному стані. Окрім того, зі слів сусідів встановлено, що мати дитини з 2022 року за місцем проживання дитини не з`являлась. За клопотанням позивача у судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначила суду, що знайома із родиною позивача, вони відвідували магазин, у якому вона працює, проте відповідачку не бачила з початку війни. Однак, бачила, як батько проводить час із дитиною; дитина охайна та ввічлива. Свідок [PERSON] зазначила суду, що є сусідкою позивача, відповідачку бачила до початку війни, проте особисто з нею не знайома; із дитиною постійно бачить батька, який гуляє з сином та ходить до школи. Мотивована оцінка щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин восьмої та дев`ятої статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із частинами першою та четвертою статті 15 Сімейного кодексу України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150 та 151 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Як зазначено у частинах першій, другій та третій статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 Сімейного кодексу України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. Факт самостійного виховання та утримання дитини як юридичний факт може бути встановлений судом лише за наявності обставин, які свідчать про істотне, тривале, свідоме та фактичне самоусунення іншого з батьків від виконання своїх батьківських обов`язків, що має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами. Водночас, аналіз статей 141, 150, 157 та 155 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання одного з них від дитини, а також визначення місця проживання дитини не припиняє та не обмежує обсягу батьківських прав і обов`язків іншого з батьків, який продовжує бути зобов`язаним брати участь у вихованні дитини, її утриманні, розвитку та навчанні. Сам по собі факт проживання дитини з батьком та здійснення ним щоденного догляду не може вважатися безумовним підтвердженням самостійного виховання, оскільки закон не ототожнює фізичне проживання дитини з одним із батьків із припиненням чи істотним обмеженням батьківських прав іншого з батьків. Як убачається з матеріалів справи, малолітній [PERSON] фактично проживає разом із батьком [PERSON] , що підтверджується, зокрема, довідкою № 6309-7000751073 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17 квітня 2022 року; складеним 27 серпня 2025 року комісією Служби у справах дітей Слобожанської міської ради Чугуївського району Харківської області актом обстеження умов проживання. Також, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що позивач забезпечує належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, бере активну участь у її навчанні, супроводжує під час отримання медичної допомоги та належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Водночас, встановлені обставини свідчать виключно про належне виконання позивачем своїх обов`язків як батька та фактичне проживання дитини разом із ним, однак, самі по собі не є достатнім доказом самостійного виховання дитини у розумінні вимог чинного законодавства. Суд ураховує, що відповідно до довідки № 95, складеної 24 червня 2025 року Комунальним закладом «Зміївський ліцей № 1» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, відповідачка не бере активної участі у шкільному житті дитини, не відвідує батьківські збори та не підтримує зв`язок із класним керівником. Окрім того, з довідки № 313 від 30 червня 2025 року, наданої головним лікарем Комунального некомерційного підприємства «Зміївський центр первинної медико-манітарної допомоги» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, встановлено, що зі слів лікаря АЗПСМ селище Зідьки, з яким укладена декларація про надання первинної медичної допомоги, впродовж 2022-2025 років під час візитів до лікаря дитину [PERSON] супроводжував його батько [PERSON] . Однак, відсутність спілкування матері із представниками закладу освіти чи медичного закладу не є тотожною повному самоусуненню від виховання дитини, оскільки участь у вихованні може реалізовуватися у різних формах та не обмежується виключно контактами із відповідними установами. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть бути визнані беззаперечними доказами того, що батько самостійно виховує та утримує дитину. Фактично свідки не спостерігали відповідачку разом із сином приблизно з початку війни, однак, це не виключає можливості того, що вона приймає участь у вихованні та утриманні дитини іншими способами (наприклад, через дистанційне спілкування, організацію побуту, фінансову підтримку тощо). Отже, показання свідків підтверджують лише те, що дитину фізично бачили з батьком, але не дозволяють зробити висновок про повну самостійність батька у догляді та утриманні дитини. Окрім того, судом встановлено, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 серпня 2025 року з відповідачки на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини, що свідчить про покладення на відповідачку обов`язку щодо матеріального забезпечення дитини. Позивачем не надано належних та допустимих доказів невиконання чи неналежного виконання відповідачкою зазначеного вище рішення суду, зокрема, відсутні відомості про наявність заборгованості зі сплати аліментів або її ухилення від виконання такого обов`язку. Доказів, які б у своїй сукупності свідчили про повну, тривалу та свідому відмову відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріали справи не містять. Суд зазначає, що сам по собі факт проживання дитини разом із одним із батьків, навіть у поєднанні з менш активною участю іншого з батьків у повсякденному житті дитини, не є тотожним факту самостійного виховання та не свідчить про припинення або істотне обмеження обсягу батьківських прав і обов`язків іншого з батьків. Доведення факту самостійного виховання дитини передбачає встановлення обставин, які свідчать про свідоме, тривале та винне ухилення одного з батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини або наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує припинення чи обмеження батьківських прав. Таких обставин у ході судового розгляду встановлено не було. Окрім того, суд ураховує, що встановлення факту самостійного виховання дитини за відсутності належних правових підстав може призвести до необґрунтованого обмеження прав та законних інтересів відповідачки як матері дитини та порушення балансу прав і обов`язків батьків, що не відповідає принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Як зазначає позивач, встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини є необхідним для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. За змістом пункту 4) частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 вказав, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави. У постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24, зазначено, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, ураховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року в справі № 495/432/23, провадження № 61-17548св23, вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17. Судом встановлено, що відповідачка не позбавлена батьківських прав стосовно своєї дитини [PERSON] , на ній в силу вимог статетй 150 та 180 Сімейного кодексу України лежить обов`язок по утриманню та вихованню сина, доказів, які б у своїй сукупності свідчили про повну, тривалу та свідому відмову відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріали справи не містять. Позивач у цій справі фактично намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (отримати відстрочку від проходження військової служби), позов про встановлення факту, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини пред`явлено з метою створення умов та обставин, що можуть стати підставою для відстрочки від призову на військову службу на підставі пункту 4) частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Хоча законодавством передбачено можливість встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини в судовому порядку як підстави для отримання відстрочки від мобілізації, таке встановлення має здійснюватися виключно за наявності належних і достатніх доказів, які беззаперечно підтверджують відповідні обставини. Отже, встановлення судом факту самостійного виховання дитини за відсутності належних доказів такого факту фактично призвело б до створення юридичних передумов для застосування позивачем положень публічного права з метою отримання відстрочки від виконання конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, що суперечить суті та призначенню цивільного судочинства, а також принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Ураховуючи наведене вище, оцінивши надані позивачем докази та встановлені відповідно ним фактичні обставини справи, суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення позовної заяви. Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, сплачений позивачем судовий збір залишається за ним.

Outcome: dismissed