Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на спадкове майно після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , в порядку спадкування за заповітом, встановлення факту родинних відносин, прийняття спадщини та належності правовстановлюючих документів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на земельну ділянку площею 6,76 га, яка знаходиться на території Сухоєланецької сільської ради Миколаївського (колишнього Новоодеського) району Миколаївської області. Вирішивши оформити свої спадкові права на земельну ділянку, яку вона прийняла у спадок після смерті своєї матері шляхом управління та володіння спадковим майном, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукової Н.А. 15.04.2025 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка мотивована тим, що позивачка проживала окремо від спадкодавця і ця обставина, на думку нотаріуса, вказує на те, що вона не є спадкоємцем, яка прийняла спадщину шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем. Також нотаріус в постанові зазначив, що з наданих документів не підтверджуються родинні зв`язки між позивачкою та померлою, а саме що вона була її дочкою. Позивачка зазначає, що при її народженні органом реєстрації актів цивільного стану не вірно було зазначено прізвище позивачки та її батьків, а саме замість вірних « [PERSON] ), [PERSON] », вказано « [PERSON] ». Крім того зазначає, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії І-МК № 010061, [PERSON] за життя належала земельна ділянка площею 6,76 га, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, де прізвище « [PERSON] » зазначено як « [PERSON] єва». Вказану земельну ділянку її мати заповіла позивачці згідно заповіту, посвідченого 06.03.2000 року секретарем Сухоєланецької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за № 46, однак у даному заповіті помилково вказано ім`я заповідача як [PERSON] . Тому, посилаючись на викладене, та те, що позивачка прийняла спадщину відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР, який діяв на момент відкриття спадщини, а тому є такою, яка прийняла спадщину, просила суд про встановлення факту прийняття спадщини, визнання за нею права власності на спадкове майно, а також про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Позивачка у судове засідання не з`явилася. Представник позивачки у судовому засіданні позовну заяву підтримав з підстав у ній викладених та просив про її задоволення. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надавши до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав, справу просив розглядати за його відсутності. Вивчивши доводи позову, матеріали справи та спадкову справу, заведену до майна померлої [PERSON] , судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. [INFO] в с. Сухий Єланець Новоодеського району Миколаївської області народилася [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 3). Батьками у даному свідоцтві про народження записані [PERSON] та [PERSON] . 05.11.1983 року [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] », у зв`язку із реєстрацією шлюбу (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 13). [INFO] в с. Сухий Єланець Новоодеського району Миколаївської області помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 7). [INFO] в с. Сухий Єланець Новоодеського району Миколаївської області померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 11). 06.03.2000 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем Сухоєланецької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за № 46, яким [PERSON] заповіла [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай). Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії І-МК № 010061, виданого 07.03.2001 року Сухоєланецькою сільською радою народних депутатів, за життя [PERSON] належала земельна ділянка площею 6,76 га, в межах території Сухоєланецької сільської ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 08.03.2001 року [PERSON] та фермерське господарство «УТРО» уклали договір оренди землі № б/н, де предметом договору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, загальною площею 6,76 га. Відповідно до довідки фермерського господарства «УТРО» від 20.05.2025 року, головою господарства було видано [PERSON] орендну плату згідно з договором оренди землі від 08.03.2001 року, за земельну ділянку, яка належить її покійній матері [PERSON] , в період 2001-2002 роки. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6800994702024 від 24.12.2024 року, земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 6,7650 га, кадастровий номер 4824885200:04:000:0072, на підставі рішення 19 сесії 23 скликання Сухоєланецької сільської ради від 30.01.2021 року № 2001, належить [PERSON] . 15.04.2025 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , з посиланням на пропуск строку, визначеного для прийняття спадщини. Згідно довідки Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 64 від 20.05.2025 року, [PERSON] здійснювала догляд за своєю матір`ю [PERSON] до дня її смерті [INFO] та провела її поховання. Розпоряджалася майном покійної матері, а саме: користувалася та сплачувала податки за земельну ділянку, використовувала будівельні матеріали, що залишилися від зруйнованого будинку матері. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 135/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] [PERSON] , через свою представницю [PERSON] , зверталася до приватного нотаріуса Реукової Н.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, та отримала вказану вище відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину до органів нотаріату не зверталися. Згідно довідки Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 181 від 11.11.2024 року, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] , з 1955 року по день смерті. На день смерті [PERSON] за вказаною адресою ніхто, в тому числі неповнолітні та малолітні особи, не були зареєстровані та не проживали. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що знає позивачку [PERSON] , та знала її матір [PERSON] , яку в селі також називали як [PERSON] . Свідок [PERSON] підтвердила, що знає позивачку [PERSON] , та знала її матір [PERSON] . Щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до норми ч. 1 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). В даному випадку основною буде вимога про встановлення фактів, а похідною і залежною від неї, буде вимога про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за заповітом. Згідно із роз`ясненнями, наданими у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - постанова Пленуму), справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, справою про встановлення факту, що має юридичне значення, серед інших, є справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту, без розгляду якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. У зв`язку із викладеним суд вважає за можливе та необхідне розглянути вимоги про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у порядку позовного провадження, оскільки у даному випадку вбачається спір про право. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч. 1 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин. Відповідно до п. 1, 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до п. 1 ст. 273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. В п. 12 вищевказаної постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року, роз`яснено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, виходячи з викладеного суд вважає за можливе та необхідне задовольнити позовні вимоги в частині встановлення фактів, що мають юридичне значення, оскільки матеріалами справи та показами свідків в достатній мірі доведено наявність родинних зв`язків між позивачкою [PERSON] та її матір`ю [PERSON] , та належності останній правовстановлюючого документа на земельну ділянку та заповіту. Щодо визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Згідно ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, чинного на момент складання [PERSON] заповіту та на момент її смерті, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За ст. 535 ЦК УРСР, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст. 549 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Таким чином, виходячи з викладеного, суд вважає доведеним, що позивачка є спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , а також є такою, що прийняла спадщину після смерті останньої, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а відтак позов в частині визнання права власності на спадкове майно підлягає задоволенню.

Outcome: approved