Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 09 вересня 2024 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, у якому просила стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДКС України в Дніпропетровській області) за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вказувала, що вона є потерпілою в кримінальному провадженні, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) 12.10.2023 року за №12023041660001121 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою ч. 2 ст. 162 КК України («Порушення недоторканості житла»), за фактом події, яка мала місце 26.09.2023 року. Унаслідок її примусового виселення із житлового приміщення у якому вона має право проживати на законних підставах, вона змушена проживати у хоспісі. Відомості внесені за її заявою за тих обставин, що 26.09.2023 гр. [PERSON] у супроводі двох незнайомих осіб та співробітників патрульної поліції ввірвалися до її квартири [ADDRESS] , у якій вона мешкала із 1998 року, іншого житла вона не має, шляхом застосування насильницьких дій примусово її виселили. Особи відібрали у неї ключи та примусово доставили до хоспісу, оплативши три доби її перебування. Також заволоділи її грошовими коштами та іншими речами. Тривалий час ніякі слідчі дії та оперативно-розшукові заходи не проводилися. Матеріали кримінального провадження перебувають у відділі поліції № 2 Дніпровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - ГУ НП в Дніпропетровській області). З дати внесення до ЄРДР відомостей щодо скоєного відносно неї кримінального правопорушення минув значний час водночас, ніякі слідчі (процесуальні) дії не проводилися, незважаючи на багаточисленні вказівки судів, чим спричинено їй моральну шкоду. Зазначає, що подала заяву про визнання її потерпілою 02.11.2023 року, однак слідчий Тетерів Д. лише 08.02.2024 виніс постанову про визнання її потерпілою. На час звернення до суду клопотання про допит гр. [PERSON] та інших співробітників поліції, які приймали участь у її примусовому виселенні не було допитано. Досудове розслідування триває поза межами розумних строків досудового розслідування. Попередній орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу становить 10000 грн. процесуальні дії у справі Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10.09.2024 головуючою суддею визначено Ярощук О.В. /а.с.21/ Ухвалою суду 13.09.2024 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження /а.с.22-23/ 14 жовтня 2024 року відповідачем ГУ НП в Дніпропетровській області подано відзив на позовну заяву /а.с.42-47/ 26 жовтня 2024 року подано відповідь на відзив на позовну заяву /а.с.60-63/ Ухвалою суду 21.01.2025 задоволено клопотання Дніпропетровської обласної прокуратури та долучено останню у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог /а.с.92-93/ Представником третьої особи Дніпропетровська обласна прокуратура 29.01.2025 подано заяву /а.с. 100-105/ Ухвалою суду 06.03.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті /а.с.119/ 16 червня 2025 року відповідачем надані додаткові пояснення по справі /а.с.134-137/ 18 лютого 2026 року суд перейшов на стадію ухвалення рішення, та визначив 27.02.2026 як дату його проголошення. Проголошення було перенесено на 13.03.2026, у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. позиції сторін У судовому засіданні Позивач та її представник адвокат Довгаль С.М. підтримали позовні вимоги. Зазначили, що співробіниками поліції не вживаються заходи щодо здійснення ефективного досудового розслідування. Весь цей час із вересня 2023 року Позивачка продовжує проживати у хоспісі. Вона від цього морально страждає, при цьому вони мають рішення суду, відповідно до якого вона має право проживати у вказаній квартирі. Слідчими не допитано гр. [PERSON] та не допитано співробітників поліції, які забезпечували її примусове виселення. Представник Відповідача ГУ НП в Дніпропетровській області Штирхунова А.Д. подала до суду відзив на позовну заяву, у якому прохала відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що 13.10.2023 за вказаним фактом були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023041660001121 із попередньою правовою кваліфікацією - ч. 2 ст. 162 КК України. Досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023041660001121 триває. 13.10.2023 [PERSON] , [INFO] визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні та допитана як потерпіла. Відповідно до рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року у справі № 202/6011/19 за позовом [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням і виселення, суд вирішив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . Проте відносно [PERSON] позовні вимоги [PERSON] задоволено не було.Таким чином, [PERSON] залишилася особою, яка має право на користування вказаною квартирою, в тому числі на те, щоб там проживати. У подальшому, 26.09.2023 о 17:14, за адресою [ADDRESS] працівники поліції у присутності [PERSON] здійснили виселення [PERSON] . [PERSON] доставили до хоспісу «Victory», розташованого на [ADDRESS] , оплативши три доби перебування. 09.02.2024 до сектору кримінальної поліції відділення поліції №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області слідчим, у порядку ст. 40 КПК України, надано доручення на встановлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проте встановити місцезнаходження останніх не виявилось за можливе. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . За вищевказаною адресою двері квартири ніхто не відчиняє. 13.02.2024 допитана у якості свідка [PERSON] , 1962 р.н. повідомила, що дійсно була свідком конфлікту між [PERSON] та невідомою їй жінкою, в результаті чого [PERSON] супроводили працівники поліції з квартири у невідомому напрямку. Відповідач вважає, що твердження [PERSON] , що слідчі ГУНП своєю бездіяльністю спричинили їй моральну шкоду, яку вона оцінює в 1000000 (один мільйон) гривень є безпідставними та необґрунтованими. Виникнення такої шкоди тісно пов`язане і з обставинами справи, і з самою особою, оскільки різні протиправні дії чи бездіяльність тягнуть за собою неоднакові негативні наслідки емоційного психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхнього темпераменту, психологічних особливостей тощо. Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Відповідно, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди. Судова практика виходить із того, що об`єктивними обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан особи, права якої порушені (потерпілого), є, зокрема, неможливість продовження активного суспільного життя, втрата певної роботи, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, погіршення або позбавлення реалізації фізичною особою своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо. Оскільки, підставою для відшкодування шкоди є надмірна тривалість досудового розслідування, то спеціальні норми, передбачені ч.1 ст.1176 ЦК України, застосуванню не підлягають. Позивачем не надано доказів того, що саме надмірна тривалість досудового розслідування могла вплинути на важкість виконання позивачем повсякденних обов`язків, погіршення її відносин з оточуючими. Зниження та нестійкість настрою, нервозність, стан тривоги та дратівливість відносяться до психоемоційного стану людини, та пов`язується виключно з її темпераментом та притаманними рисами її характеру. Натомість, жодних доказів звернення з вказаною проблемою до спеціаліста, встановлення причин психоемоційної напруги, вразливості, призначення лікування, отримання лікування до суду позивачем не надано. Щодо душевних, психологічних та фізичних страждань, переживання, приниження честі та гідності, то просимо суд врахувати, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, в чому саме полягає приниження честі та гідності слідчими ГУНП під час досудового розслідування. Таким чином, позивач [PERSON] не надала до суду жодного доказу спричинення їй моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 1 000 000, 00 (один мільйон) гривень, як і не обґрунтувала розмір моральної шкоди, а позовна заява містить формальний перелік моральних страждань, без посилання на конкретні факти та докази, зокрема кримінальне провадження на теперішній час, а відтак вважаємо позовні вимоги задоволенню не підлягають. Представник позивача адвокат Довгаль С.М. заперечував щодо доводів, наведених у відзиві на позовну заяву. Зазначивши, що [PERSON] залишила за собою право користування спірною квартирою, про що обізнані співробітники поліції, які і здійснили примусове її виселення. Потерпілою Позивачку було визнано лише через 4 місяці після подання заяви, особи, які визначені у клопотання до цього часу не допитані, хоча слідчому вони відомі. У судовому засіданні представник відповідача прохала відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтувавши доводами, які викладені у відзиві на позовну заяву та у додаткових поясненнях. Представник третьої особи Дніпропетровська обласна прокуратура Сергієнко Л.Г., Мельниченко В.С. підтримали заяву, яку подано 29.01.2025, прохала відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначила, що фактично, позивач як на підставу позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, посилається на факти незаконності дій працівників правоохоронних органів, що не свідчить про безумовне заподіяння їй моральної шкоди. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими таслужбовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023041660001121 триває, остаточне рішення не прийнято, а отже надання оцінки законності дій слідчого під час проведення досудового розслідування судом некримінальної юрисдикції є передчасним та неприпустимим. Водночас, закон не передбачає встановлення протиправності дій або бездіяльності слідчого та прокурора у триваючому кримінальному провадженні в порядку цивільного судочинства. Представник третьої особи ГУ ДКС України у Дніпропетровській області Паращенко Ю.О. заперечувала щодо задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними до ГУ ДКС у Дніпропетровській області. докази, досліджені судом 1.заява про кримінальне правопорушення від 29.09.2023 /а.с.7-8/ 2.скарга на бездіяльність уповноважених осіб ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 03.10.2023 /а.с.9/ 3.ухвала слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2023 про зобов`язання уповноважену особу ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] /а.с.10/ 4.витяг із ЄРДР у кримінальному провадженні №120230451660001121 від 13.10.2023. Відповідно до якого відомості внесені на викоання ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за заявою [PERSON] щодо того, що 26.09.2023 невідома особа проникла до квартири [ADDRESS] , звідки незаконно виселили із погрозою застосування насильства [PERSON] /а.с.11/ 5.заява [PERSON] про залучення до кримінального провадження №120230451660001121 як потерпілої від 02.11.2023 року, подана слідчому ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Тетеріву /а.с.12/ 6.клопотання [PERSON] від 15.12.2023 про призначення їй конкретної дати та часу для прибуття до ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області як потерпілої, подане слідчому [PERSON] /а.с.13/ 7.постанова старшого слідчого СВ ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Тетеріва Д.С. від 08.02.2024 про визнання [PERSON] потерпілою /а.с.14/ 8.клопотання адвоката Довгаля С.М. від 08.02.2024, подане слідчому [PERSON] про допит гр. [PERSON] та встановлення співробітників патрульної поліції, які разом із гр. [PERSON] приймали участь у позбавленні житла потерпілої [PERSON] та подальшого їх допиту /а.с.15/ 9.лист-відповідь заступника начальника УПП в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Маслюк В. від 19.02.2024, яким слідчого Тетеріва Д. повідомлено, що 29.09.2023 під час події за адресою: [ADDRESS] перебував наряд у складі заступника командира взводу №2 роти №1 батальйону №3 старшого лейтенанта поліції Рау Д.С., інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №3 лейтенанта поліції Лапи Д.В., інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №3 старшого лейтенанта поліції Макарова Є.А. /а.с.16/ 10.ухвала слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2024, якою задоволено скаргу адвоката Довгаль С.М. та зобов`язано слідчого СВ ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Тетеріва Д.С. допитати [PERSON] у порядку ст. 220 КПК України /а.с.17/ 11.постанова Дніпровського апеляційного суду від 02.03.2021, відповідно до якої апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2020 у силі, за змістом якого позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, та встановлено, що « [PERSON] набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне користування майном як член сім`ї [PERSON] ; встановивши, що [PERSON] є особою похилого віку ( [INFO] ), отримує мізерну пенсію та залишається користувачем спірної квартири; встановивши, що позивач була обізнана, що місце проживання [PERSON] , яка є людиною похилого віку, зареєстроване у спірній квартирі, не відмовилася укладати договір купівлі-продажу; враховуючи, що [PERSON] не має у власності чи користуванні іншого житла, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про виселення та позбавлення [PERSON] права користування спірним житлом, без надання іншого жилого приміщення. Колегія суддів звертає особливу увагу на особу відповідача [PERSON] , 1939 року народження, яка на час розгляду справи має повних 81 рік та, у зв`язку з віком, незадовільний стан здоров`я, отримує мізерну пенсію, іншого житла у власності чи користуванні не має. Відповідно до пояснень представника [PERSON] в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, родичі вказаної відповідачки уникають спілкування із нею, піклуватись про неї, забезпечити її житлом у добровільному порядку відмовляються; в судовому порядку права та законні інтереси [PERSON] , станом на цей час, в інших судових процесах не захищені» /а.с.18-20/ 12.довідка по кримінальному провадженню №120230451660001121 від 13.10.2023 станом на 24.10.2024 /а.с.50-51/ 13.довідка по кримінальному провадженню №120230451660001121 від 13.10.2023 станом на 13.06.2025 /а.с.50-51/ фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено та не спростовується сторонами, що 12 жовтня 2023 року до ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла ухвала Індустріального районного суду міста Дніпропетровська про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про те, що 26.09.2023 о 17:14 невідома особа, незаконно проникла до квартири [ADDRESS] , звідки незаконно виселила, з погрозою насильства, [PERSON] . 13 жовтня 2023 року за вказаним фактом були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023041660001121 із попередньою правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 162 КК України. 13 жовтня 2023 року [PERSON] , [INFO] визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні та допитана як потерпіла. Із пояснень [PERSON] встановлено, що вона має сина [PERSON] , [INFO] , з яким не спілкується останні п`ять років. У сина [PERSON] є дружина [PERSON] , [INFO] , з якою вона також не підтримує стосунків. Крім цього, потерпіла має онука [PERSON] , [INFO] , з яким вона також протягом тривалого часу не підтримує стосунків. У 1998 році, так як її онук [PERSON] , був без місця реєстрації та без житла, бо його батьки на той час були у росії, вона подала заяву до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська та їй було надано квартиру [ADDRESS] , в якій було в подальшому зареєстровано її та онука [PERSON] , а також згодом було зареєстровано й сина [PERSON] з невісткою [PERSON] , які через певний час повернулися до них з росії. [PERSON] став власником даної квартири, якому на той час було сім років. 14 січня 2016 року між її онуком [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2016 року, укладеного між фактичним власником [PERSON] та [PERSON] , продавець засвідчив, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором (пункт 6 договору). Відповідно до рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року у справі № 202/6011/19 за позовом [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням і виселення, слідчий суддя вирішив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . Проте відносно [PERSON] позовні вимоги [PERSON] задоволено не було. Таким чином, [PERSON] залишилася особою, яка має право на користування вказаною квартирою, в тому числі на те, щоб там проживати. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.03.2021, відповідно до якої апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2020 у силі, за змістом якого позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, та встановлено, що « [PERSON] набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне користування майном як член сім`ї [PERSON] ; встановивши, що [PERSON] є особою похилого віку ( [INFO] ), отримує мізерну пенсію та залишається користувачем спірної квартири; встановивши, що позивач була обізнана, що місце проживання [PERSON] , яка є людиною похилого віку, зареєстроване у спірній квартирі, не відмовилася укладати договір купівлі-продажу; враховуючи, що [PERSON] не має у власності чи користуванні іншого житла, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про виселення та позбавлення [PERSON] права користування спірним житлом, без надання іншого жилого приміщення. Колегія суддів звертає особливу увагу на особу відповідача [PERSON] , 1939 року народження, яка на час розгляду справи має повних 81 рік та, у зв`язку з віком, незадовільний стан здоров`я, отримує мізерну пенсію, іншого житла у власності чи користуванні не має. Відповідно до пояснень представника [PERSON] в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, родичі вказаної відповідачки уникають спілкування із нею, піклуватись про неї, забезпечити її житлом у добровільному порядку відмовляються; в судовому порядку права та законні інтереси [PERSON] , станом на цей час, в інших судових процесах не захищені» У подальшому, 26.09.2023 о 17:14, за адресою [ADDRESS] працівники поліції у присутності [PERSON] здійснили виселення [PERSON] . [PERSON] доставили до хоспісу «Victory», розташованого на [ADDRESS] , оплативши три доби перебування. 09 лютого 2024 року до сектору кримінальної поліції відділення поліції №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області слідчим, у порядку ст. 40 КПК України, надано доручення на встановлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проте встановити місцезнаходження останніх не виявилось за можливе. Згідно із інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Працівникам поліції двері ніхто за вказаною адресою не відчиняє. 13 лютого 2024 року допитана у якості свідка [PERSON] , 1962 р.н. повідомила, що дійсно була свідком конфлікту між [PERSON] та невідомою їй жінкою, в результаті чого [PERSON] супроводили працівники поліції з квартири у невідомому напрямку. Станом на сьогоднішній день, досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023041660001121 з попередньою правовою кваліфікацією - ч. 2 ст. 162 КК України триває. У судовому засіданні 28.05.2025, представник відповідача [PERSON] зазначила, що не володіє інформацією чи допитана свідки, не є обізнаною із матеріалами кримінального провадження. Згідно із наданими додатковими поясненнями Відповідача, злочин, передбачений ч. 2 ст. 162 КК України не є тяжким. Згідно довідки СВ ДРУП № 2 ГУНП під час досудового розслідування були проведені наступні слідчі дії: 09.02.2024 слідчим направлене доручення в порядку ст. 40 КПК України з метою встановлення та допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 13.02.2024 на виконання доручення оперуповноваженим складено рапорт про те, що місце знаходження вказаних осіб не встановлене та з`ясовано, що з 03.10.2023 квартира належить [PERSON] . Відтак, [PERSON] у кримінальному провадженні не допитана, оскільки не встановлене її місце знаходження. При цьому, у межах виконання доручення слідчого, в якості свідка допитана сусідка з квартири [ADDRESS] [PERSON] , 1962 р.н. Допитом встановлено, що [PERSON] була свідком ситуації між [PERSON] , незнайомими їй жінкою та чоловіком, які прийшли, щоб виселити [PERSON] . Чоловік викликав працівників поліції, які прибули приблизно о 18.00. О 22.00 поліцейські вивезли [PERSON] . Крім того, [PERSON] засвідчила, що вона не знайома з членами родини [PERSON] . Станом на 13.02.2024 в квартирі проживають незнайомі молоді люди чоловік і жінка. Також, 09.02.2024 слідчим скеровано запити до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області з метою встановлення патрульних поліцейських, які здійснювали виїзд на виклик 26.09.2023 за адресою [ADDRESS] . Управлінням патрульної поліції в Дніпропетровській області надано відповідь на запит слідчого із зазначенням даних поліцейських, які здійснювали виїзд на виклик 26.09.2023 за адресою [ADDRESS] . Відтак, на 18.06.2025 слідчим запланований допит у якості свідків співробітників УПП в Дніпропетровській області ( [PERSON] , [PERSON] ) Допитати патрульного [PERSON] наразі немає можливості, оскільки він проходить службу в зоні активних бойових дій. 10.04.2025 слідчим направлене доручення в порядку ст. 40 КПК України до ВКП ДРУП № 2 ГУНП та отриманий рапорт про виконання, у якому зазначено, що місце знаходження [PERSON] не встановлене, тривають оперативні заходи, спрямовані на встановлення місця її знаходження та забезпечення явки до СВ Дніпровського РУП № 2. 10.04.2025 скеровані запити до відділу ЦНАП «Лівобережний» та УПП ГУНП в Дніпропетровській області, із метою отримання інформації що має істотне значення для розслідування кримінального провадження № 12023041660001121 від 13.10.2023. Станом на 12.06.2025 відповіді на запити до СВ Дніпровського РУП № 2 ГУНП не надходили. Крім того, 04.06.2025 оперативному підрозділу надано повторне доручення в порядку ст. 40 КПК України щодо вжиття невідкладних заходів для встановлення місця знаходження осіб, які можуть бути причетні до скоєння кримінального правопорушення; встановлення та допиту можливих свідків у справі; повторного допиту потерпілої [PERSON] . Станом на 12.06.2025 робота оперативного підрозділу з виконання доручення слідчого триває. Інші слідчі та розшукові дії не проводилися. Відповідачем не було надано документів, на підтвердження озвучених фактів у судовому засіданні, у той же час позивачем та її представником не спростовувалися встановлені факти. Водночас, встановлено, що ухвала слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2024, якою задоволено скаргу адвоката Довгаль С.М. та зобов`язано слідчого СВ ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Тетеріва Д.С. допитати [PERSON] у порядку ст. 220 КПК України не виконана, співробітники патрульної поліції, які приймали участь у примусовому виселення позивачки не допитані. Позивачка продовжує проживати у похилому віці у хоспісі, що створює їй моральні страждання. Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, потерпіла [PERSON] посилається на тривалу бездіяльність органу досудового розслідування, не розгляду клопотань по допит свідків та співробітників патрульної поліції, внаслідок чого не притягнуто до кримінальної відповідальності особу, яка вчинила відносно неї 26.09.2023 кримінальне правопорушення, чим їй завдані моральні страждання. При вирішенні спору, суд виходить з того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Частиною 1 статті 7 КПК України визначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, публічність, розумність строків. Згідно з частиною 1 та 2 статтею 9 КПК України законність як засада кримінального провадження полягає в тому, що суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. В свою чергу, публічність згідно зі статтею 25 КПК, передбачає, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Статтею 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частина 5 статті 9 КПК України). Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у ст. 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Михалкова та інші проти України» від 13 січня 2011 року зробив висновок щодо стандартів ефективності розслідування. Зокрема, в пунктах 42-49 цього рішення ЄСПЛ було наголошено на тому, що обов`язок держави вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути, inter alia, ретельним, безстороннім і сумлінним. За загальним правилом вважається необхідним, щоб особи, які відповідальні за розслідування і здійснюють його, були незалежними від тих, хто причетний до відповідних подій. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, inter alia, показань очевидців, доказів експертиз тощо, які надають повну і точну інформацію про тілесні ушкодження, а також результати об`єктивного аналізу медичних висновків. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити причину смерті або відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту. Насамкінець, аби розслідування було ефективним, має бути суттєвий елемент громадського контролю для забезпечення підзвітності як на практиці, так і в теорії, для підтримки громадської впевненості у дотриманні органами державної влади принципу верховенства права та для попередження будь-яких ознак пособництва незаконним діям або толерантного відношення до них. У цій справі ЄСПЛ також зазначив, що розпочате розслідування триває вже понад сім років і досі немає будь-якого висновку щодо обставин, за яких потерпілий зазнав смертельних ушкоджень, і не встановлено осіб, винних в їх заподіянні. Суд особливо зважував на той факт, що протягом цього часу слідчі органи виявилися неспроможними сформулювати позицію щодо правдоподібної версії, запропонованої очевидцем подій, який вказав на двох можливих винуватців. Протягом значних проміжків часу слідство не проводилось через очікування результатів численних і тривалих судових експертиз, висновки яких здебільшого повторювали висновки попередніх експертиз. У тій мірі, в якій додаткові висновки отримувались в ході подальших експертиз, Суду не було надано пояснення, чому слідчі органи не поставили відповідні запитання раніше. Виходячи з наявних матеріалів, Суд не може дійти висновку, чи зробили слідчі органи все від них залежне для того, щоб своєчасно та належним чином встановити обставини. Суд також зазначає, що заявникам неодноразово було відмовлено в доступі до матеріалів справи і позбавлено можливості дієво брати участь у провадженні. Суд вважає, що така поведінка органів влади стосовно заявників не могла не зашкодити ефективності розслідування і суперечила положенням Конвенції. У світлі вищезазначеного ЄСПЛ дійшов висновку, що розслідування не відповідало мінімальним стандартам ефективності. Отже, в цій справі мало місце порушення Конвенції щодо ефективності розслідування. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способами захисту цивільних прав та інтересів (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Загальні положення про відшкодування шкоди визначено у главі 82 ЦК України. У свою чергу, загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, за наявності вини, передбачені нормою ст. 1167 ЦК України. Статтею 1173 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування. В свою чергу, у статті 1174 ЦК України визначено особливості відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Так, відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При цьому згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі № 920/715/17 зроблений висновок, що, застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2022 року по справі № 607/8203/18 зазначено, що підставою відшкодування позивачу моральної шкоди є не сам факт скасування прийнятих уповноваженими особами відповідачів процесуальних рішень, а встановлена незаконність цих рішень, систематична протиправна бездіяльність згаданих осіб відносно розслідування кримінальної справи, предметом якої, зокрема є завдання позивачу тілесних ушкоджень, та надмірна тривалість досудового розслідування кримінальної справи. З урахуванням вищенаведених приписів законодавства та судової практики, суд вважає доведеним у цій справі, що посадовими особами органу досудового слідства та дізнання були порушені права та охоронювані законом інтереси позивача [PERSON] , оскільки матеріалами справи підтверджується, що вказаними особами була допущена протиправна бездіяльність, оскільки досудове розслідування було розпочате на виконання ухвали слідчого судді 13 жовтня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 162 КК України, тобто за фактом нетяжкого злочину. Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні на час розгляду справи триває 2 роки 5 місяців, у т.ч. як потерпіла є особою похилого віку (86 років), [INFO] , яка маючи рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2020 року (яке набрало законної сили) і про яке достеменно відомо органу досудового розслідування, на підставі якого вона має законні підстави для проживання у квартирі із якої її примусово виселили, змушена проживати у хоспісі. Слідчим лише через чотири місяці після подання клопотання (02.11.2023), 08.02.2024 позивачку визнано потерпілою. Слідчим не виконано ухвалу слідчого судді від 26.04.2024, якою його зобов`язано встановити та допитати [PERSON] , яка достеменно обізнана про право позивачки проживати у спірній квартирі. Більш того, як встановлено органом досудового розслідування, [PERSON] вже продано квартиру, у якій має право проживати позивачка на законних підставах. Станом на час подання позивачем цього позову про відшкодування моральної шкоди та розгляду справи досудове розслідування не завершено та особу, причетну до правопорушення, на яку, вказує сама потерпіла, не встановлено та не допитано, рівно як і не допитано працівників патрульної поліції, які безпосередньо були присутні під час подій 26.09.2023 року та які встановлені ще у лютому 2024 року. Будь-яких заходів, направлених на встановлення такої особи, не було вжито, на що також вказував суд у своєму рішенні (ухвала від 26.04.2024 року). Обставини правопорушення досі не з`ясовані, квартира вже перепродана іншим особам. За час судового слухання справи, орган досудового розслідування навіть не намагався довести суду, що вживає заходів щодо встановлення та розшуку [PERSON] , чи допиту свідків співробітників патрульної поліції. Представник позивача посилалася на те, що не має доступу до матеріалів кримінальної справи, а тому обґрунтовує свої доводи лише довідками у провадженні. Отже, матеріали справи переконливо свідчать, що у даному випадку у кримінальному провадженні мала місце систематична протиправна бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування, якими не вжито достатніх заходів, направлених на здійснення ефективного розслідування, в тому числі встановлення особи, яка вчинила правопорушення. Суд бере до уваги, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2020 та постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 02.03.2021 було вжито максимальних заходів щодо захисту прав позивачки щодо захисту права особи на повагу до приватного життя та права на житло, шляхом забезпечення її права на користування житлом із якого її у подальшому примусово виселили і вона змушена проживати у хоспісі. Суд вважає, що в результаті протиправної бездіяльності органу досудового слідства та дізнання позивач зазнала моральну шкоду, оскільки у кримінальному провадженні, в якому її визнано потерпілою, не було проведено ефективного розслідування, внаслідок чого не притягнуто до встановленої законом відповідальності особу, яка примусово виселила її житла, у якому вона має законні підстави для проживання, переселила її у хоспіс, що завдало позивачу душевні страждання, а саме відчуття страху, відчаю, сорому, приниження, на чому вона наголосила в своєму позові та в судовому засіданні. Суд не може залишити поза увагою і той факт, який встановлений у постанові Дніпровського апеляційного суду від 0.03.2021 року, який відомий і органу досудового розслідування і особі, на яку вказує потерпіла, а саме: « [PERSON] набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне користування майном як член сім`ї [PERSON] ; встановивши, що [PERSON] є особою похилого віку ( [INFO] ), отримує мізерну пенсію та залишається користувачем спірної квартири; встановивши, що позивач була обізнана, що місце проживання [PERSON] , яка є людиною похилого віку, зареєстроване у спірній квартирі, не відмовилася укладати договір купівлі-продажу; враховуючи, що [PERSON] не має у власності чи користуванні іншого житла, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про виселення та позбавлення [PERSON] права користування спірним житлом, без надання іншого жилого приміщення. Колегія суддів звертає особливу увагу на особу відповідача [PERSON] , 1939 року народження, яка на час розгляду справи має повних 81 рік та, у зв`язку з віком, незадовільний стан здоров`я, отримує мізерну пенсію, іншого житла у власності чи користуванні не має. Відповідно до пояснень представника [PERSON] в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, родичі вказаної відповідачки уникають спілкування із нею, піклуватись про неї, забезпечити її житлом у добровільному порядку відмовляються; в судовому порядку права та законні інтереси [PERSON] , станом на цей час, в інших судових процесах не захищені». Відтак, позивач має право на відшкодування державою завданої їй моральної шкоди. Усі заперечення відповідача та третіх осіб, є неспроможними, оскільки не спростовують того факту, що позивач проживає у хоспісі вже 2 роки, фактично і реально позбавлена права проживати у гідних умовах і житловому приміщенні, на яке має право. Відповідно, доводи представника відповідача та третіх осіб про відсутність вини у заподіянні позивачу моральної шкоди, а також наявність у діяльності органу досудового розслідування недоліків, які самі по собі не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу, суд відхиляє, оскільки за ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від наявності вини та під час судового розгляду встановлено, що з боку органу досудового розслідування мало місце тривале неодноразове систематичне порушення прав позивача, яке є достатньою підставою для відшкодування завданої моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд ураховує глибину душевних страждань, завданих позивачу діями посадових осіб органу досудового розслідування, характер порушення її прав, зокрема тривалість досудового розслідування, ігнорування клопотань потерпілої, невиконання ухвали слідчого судді, поважний вік потерпілої, наслідки допущеної у кримінальному провадженні бездіяльності, та вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди позивачу слід визначити в межах заявлених нею позовних вимог у сумі 1 000 000 грн. На переконання суду, такий розмір відшкодування моральної шкоди є пропорційним шкоді, яка завдана позивачу тривалим досудовим розслідуванням (2,5 роки), відповідає обсягу страждань, які вона зазнала внаслідок порушення її прав через протиправну бездіяльність органу досудового розслідування, яким протягом розумного строку не вжито заходів до ефективного розслідування кримінального правопорушення відносно позивача. Задовольняючи позов, суд також звертає увагу, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зазначення таких відомостей як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, законодавством не встановлено, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Враховуючи вищевикладене, слід стягнути із Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн.

Outcome: approved