Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

03.02.2026 [PERSON] , в особі представника адвоката Кісілевича О.М., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 23.10.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 225. Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що останні роки спільне життя поступово погіршувалось, у родині часто виникали сварки. У сторін були різні погляди на сімейні цінності та обов`язки, з часом вони стали зовсім чужі одне одному. Починаючи з вересня 2021 року вони не проживають разом однією сім`єю з відповідачем та шлюб фактично припинено. Згідно позовної заяви, шлюб існую лише формально, сторони тривалий час не підтримують сімейно шлюбні відносини, спільне господарство ними не ведеться та вони не живуть однією сім`єю. На думку позивача примирення між нею та відповідачем неможливе, вказані вище обставини продовжуються протягом останніх років подружнього життя. Застосування заходів щодо примирення подружжя є недоцільним, оскільки подальше сімейне життя є неможливим, сім`я розпалась остаточно. Сторони від шлюбу мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Представник позивача зазначає, що спір з приводу майна набутого під час перебуванні у шлюбі, яке належить сторонам на праві сумісної власності, на момент звернення з цим позовом відсутній. Спір щодо місця проживання дитини відсутній, вона залишаються жити з матір`ю. Враховуючи викладене, позивач просить розірвати шлюб між нею [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу позивач [PERSON] бажає залишити прізвище набуте у шлюбі « [PERSON] ». Ухвалою суду від 04.02.2026 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Представник позивача адвокат Кісілевич О.М., надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача, позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі, просить задовільнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 2306086 від 04.02.2026, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23.12.2003. Згідно відповіді № 2306125 від 04.02.2026 щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціально сфери, фактична адреса проживання [PERSON] : [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судові засідання на розгляд справи двічі не з`явився, про дати, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом надіслання судової повістки, причини неявки до суду не повідомив, жодних клопотань та заперечень суду не надав. Частиною 4 статті 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неявкою відповідача, неподанням нею відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 23.10.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 225. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 28.04.2017 відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. Починаючи з вересня 2021 року сторони не проживають разом однією сім`єю та на думку позивача шлюб фактично припинено. В позовній заяві позивач зазначає, що шлюб існує лише формально, сторони тривалий час не підтримують сімейно шлюбні відносини, спільне господарство ними не ведеться та вони не живуть однією сім`єю. На думку позивача примирення між нею та відповідачем неможливе, вказані вище обставини продовжуються протягом останніх років подружнього життя. Застосування заходів щодо примирення подружжя є недоцільним, оскільки подальше сімейне життя є неможливим, сім`я розпалась остаточно. Спір з приводу майна набутого під час перебуванні у шлюбі, яке належить сторонам на праві сумісної власності, на момент звернення з цим позовом відсутній. Спір щодо місця проживання дітей відсутній. Дитина залишаються жити з матір`ю. Оскільки [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997). Так, відповідно до ст. 12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст. 5 Протоколу № 7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких вона наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, вони давно проживають окремо, спільного господарства не ведуть, у зв`язку з чим позивач наполягає на його розірванні. Згідно з нормами Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка. Держава та суд не можуть примушувати осіб до спільного життя чи збереження шлюбних зв`язків проти їхньої волі, оскільки право на розірвання шлюбу є невід`ємним проявом принципу свободи шлюбних відносин. Відповідно до ч. 4 ст. 56 СК України, примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Таким чином, приймаючи до уваги ті обставини, які зазначені в позовній заяві, що позивач наполягає на задоволенні позову про розірвання шлюбу, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не має, суд приходить до висновку про задоволення позову та розірвання шлюбу між сторонами. Позивач не просив суд стягнути з відповідача судові витрати, а тому зазначене питання судом не вирішувалося. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved