Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ "Коростенський машинобудівний завод" про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. В обгрунтування позовних вимог, зазначив, що перебував у трудових відносинах з ПАТ "Коростенський машинобудівний завод" в період з 13.05.2015 по 06.08.2019 р., йому була нарахована та не виплачена заробітна плата в розмірі 571909,17 грн., у зв`язку з чим він звернувся до суду. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02.03.2021 року була затверджена мирова угода між ним та відповідачем, згідно якої: ПрАТ «Коростенський машинобудівний завод» зобов`язується в строк до 15.04.2021 р. перерахувати [PERSON] на банківську карту заборгованість у сумі 617001,69 грн.. Умови вказаної угоди відповідач виконав у березні 2025 року в рамках виконавчого провадження. Звернувшись з даним позовом, позивач, посилаючись на порушення своїх трудових прав, просить стягнути з відповідача на свою користь кошти в розмірі 396 047,30 грн. середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 16.04.2021 по 01.03.2025 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позові та письмових поясненнях, просив їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, зазначила, що позивачем пропущено строк звернення до суду, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. У поданому відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях відповідач позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити, послався на те, що позивач вказує, що умови мирової угоди було виконано відповідачем у березні 2025 року, відповідно до положень ст.233 КЗпП працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Постановою державного виконавця від 28.01.2025 року було закінченно виконавче провадження №76879282, з чого слідує, що відповідач виконав умови мирової угоди та погасив заборгованість по заробітній платі в повному обсязі, тобто позивач про виконання угоди знав принаймі з 28.01.2025 року, відтак пропустив встановлений строк звернення до суду, оскільки з позовом звернувся лише 18.12.2025 року. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2021 року було відкрито провадження у справі про банкрутство ПрАТ "Коростенський машинобудівний завод" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, що було законною підставою для невиконання зобов`язань боржником протягом його дії, який завершився 24.09.2024 року (дати постановлення господарським судом ухвали про закриття провадження у справі), вважає, що вини відповідача у невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку не має. В трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, а під керівництвом позивача підприємство було фактично доведено до банкрутства, і лише після заміни керівника, почало отримувати прибуток. Заявлені вимоги є не співмірними, вини відповідача не має. Позивачем подано додаткові письмові пояснення по справі, просив позовні вимоги задовольнити, вказавши, що з урахуванням положень ст. 117 КЗпП (у редакції Закону №2352-ІХ) він має право починаючи з 19.07.2022 року на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, яке відбулося 01.03.2025 року та лише в межах шести місяців, а саме з 19.07.2022 по 19.01.2023 року. Провадження у справі про банкрутство було закрито 24.09.2024 року у зв`язку з відсутністю (не встановленням) ознак неплатоспроможності підприємства, при цьому останній продовжував не виконувати умови мирової угоди. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази суд приходить до наступного. Між сторонами виник спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зазначеному праву людини в рівній мірі кореспондується обов`язок роботодавця своєчасно та належним чином оплачувати працю. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі недотримання власником або уповноваженим ним органом положень статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про розмір виплат підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП України). Згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати», який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 висловлена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. На підставі поданих сторонами доказів судом встановлено, що позивач з 13.05.2015 року перебував в трудових відносинах з ПАТ "Коростенський машинобудівний завод", рішенням наглядової ради від 06.08.2019 р. припинено повноваження [PERSON] , як Голови правління. Позивачу була нарахована, однак не виплачена заробітна плата у розмірі 571909,17 гривень. 02.03.2021 року ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області була затверджена мирова угода між [PERSON] та ПрАТ "Коростенський машинобудівний завод", згідно якої: ПрАТ «Коростенський машинобудівний завод» зобов`язується в строк до 15.04.2021 р. перерахувати [PERSON] заборгованість у сумі 617001,69 грн.. Відповідач умови мирової угоди виконав у березні 2025 року в рамках виконавчого провадження. Постановою приватного виконавця Волкової Є.О. від 28.01.2025 виконавче провадження № 76879282 закінчено у зв`язку фактичним виконанням рішення. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 06.08.2019, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. З огляду на вказані положення закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем не було вжито всіх можливих заходів для створення умов належного та своєчасного проведення розрахунку з працівником при звільненні. Суд зазначає, що відсутність у роботодавця коштів не виключає його обов`язку здійснювати виплату заробітної плати. Отже, такі обставини не можуть бути підставою для скасування нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також не свідчать про наявність об`єктивних перешкод для виконання своєчасного обов`язку в частині виплати належних сум працівнику. Відповідач має довести не тільки існування форс-мажорних обставин, а також їх прямий вплив на можливість виконання покладеного на таку сторону зобов`язання, оскільки виплата заробітної плати це обов`язок роботодавця. Заперечення відповідача та надані письмові докази не спростовують висновків суду зазначених вище, і не доводять безпідставність позову. Згідно проведеного позивачем розрахунку, наведеного в позовній заяві, середній заробіток за час затримки виплати розрахункових коштів з 16.04.2021 по 01.03.2025 становить 396047,30 грн. (866,66 грн. середньоденна зарплата х 272 та 136 роб/день). Вказаний розрахунок значно перевищує його середній заробіток за шість місяців. Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: "У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті". Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. ВП ВС у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 сформулювала висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. Згідно до положень ч.1, ч.2 ст.233 КЗпП України чинній на час виникнення вказаних правовідносин працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з моменту фактичного розрахунку із працівником у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16. Отже, законодавством встановлено обмеження певним строком права особи на звернення до суду з позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач не визнає позовні вимоги, серед іншого, з підстав того, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку, визначеного частиною 1 статті 233 ЦПК України. Позивач з клопотанням про поновлення пропущеного строку не звертався. З урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України). Ураховуючи вказане вище, та те, що на час звернення до суду з даним позовом позивачу були виплачені всі належні йому суми (на виконання судового рішення), суд доходить до висновку, що [PERSON] порушено строки, визначені ст.233 КЗпП України, оскільки позивач звернувся до суду 18.12.2025 року, тобто з пропуском встановленого ст.233 КЗпП України строку (виконавче провадження № 76879282 було закінчено 28.01.2025 року у зв`язку фактичним виконанням рішення, остаточний розрахунок з позивачем відбувся 01 березня 2025 року). З роз`яснень, які наявні в п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" слідує, що суд встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, в рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, розглянувши справу в межах заявлених вимог, з урахуванням поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про те, що строк звернення позивача до суду з даним позовом пропущено без поважних причин, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору відшкодуванню не підлягають, так як відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed