Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , 26.06.2025 року звернувся до Подільського районного суду міста Полтави з позовом до відповідача [PERSON] , визначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у місті Полтаві ради, Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому прохав: припинити стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] за судовим наказом від 06.12.2022 року по справі № 553/6074/22; звільнити [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] за судовим наказом від 06.12.2022 року по справі № 553/6074/22; розподілити судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України. В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] вказала, що у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] . 24.04.2023 року рішенням Ленінського районного суду м.Полтави шлюб між позивачем і відповідачем розірвано. 06.12.2022 року Ленінським районним судом м.Полтави у справі № 553/6074/22 видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання доньки у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 листопада 2022 року і до досягнення донькою повноліття. Судовий наказ пред`явлено до виконання та державним виконавцем Подільського ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) відкрито виконавче провадження. Тобто, проводиться примусове стягнення аліментів. Зазначає, що з 2022 року з моменту повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну відповідач разом із донькою виїхали на постійне місце проживання за кордон, на даний час проживають в Швейцарії. У 2023 році позивач також виїхав за кордон в Швейцарію, де на даний час і перебуває. Протягом усього часу перебування за кордоном позивач зустрічається та проводить з донькою час у визначені дні та години без присутності відповідача. Під час зустрічей з донькою позивач намагається та задовольняє всі її потреби та бажання, а саме купує одяг, взуття, продукти харчування, іграшки, відвідує атракціони. З початку 2024 року відповідач вже двічі зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів за законодавством Швейцарії. Перший позов було відкликано самою ж відповідачкою, у зв`язку з тим, що позивач перебуває на соціальному забезпеченні та отримує соціальні виплати вказаної країни, тому з нього не підлягають стягненню аліменти на утримання дитини. Другий позов на даний час перебуває на розгляді у суді в місті Лозанна. Вважає, що оскільки відповідач, перебуваючи в Швейцарії, звернулася до нього з аналогічним позовом про стягнення аліментів, то вона втратила право на їх отримання за законодавством України. Таким чином, є підстави для припинення стягнення аліментів за судовим наказом від 06.12.2022 року по справі № 553/6074/22. Також вказує, що відповідач повідомила його, що вона звернулася до Подільського ВДВС у місті Полтаві про повернення їй судового наказу про стягнення аліментів з позивача на користь відповідача. Разом з тим, заява про повернення судового наказу не позбавляє її можливості та права знову звернутися із судовим наказом для примусового виконання. Вказане може призвести до подвійного стягнення в майбутньому, оскільки судом іншої країни буде винесене аналогічне рішення. Таким чином, доцільним є звернення саме з вимогою про припинення стягнення аліментів. Також вказує, що відповідач мала право звернутися з клопотанням про визнання і виконання рішення суду держави Україна безпосередньо до суду держави, де необхідно виконати судове рішення, але не зробила цього, а звернулася з новим позовом. Враховуючи вищевикладене, позивач підлягає звільненню від сплати аліментів за судовим наказом від 06.12.2022 року у справі № 553/6074/22, оскільки стягнення аліментів на території іншої країни виключає можливість їх стягнення на території України та є обставиною, що припиняє стягнення аліментів, а отже звільняє останнього від їх сплати в подальшому за судовим наказом. Вказано, до докази понесених судових витрат будуть суду надані, відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України. Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 04 липня 2025 року справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Полтави. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 15 серпня 2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, в якому прохає у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву вказує, що виконання рішення суду України про стягнення аліментів в Швейцарії врегульовано нормами Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, яку укладено в Нью-Йорку 20 червня 1956 року, яка ратифікована Україною та Швейцарією. Мати разом з донькою починаючи з 2022 року та до цього часу проживають в Швейцарії. Батько з 2023 року також постійно проживає у Швейцарії. При цьому, дитина проживає постійно з матірю, а батько зустрічається з донькою у визначені дні та години, що підтверджується позивачем у позовній заяві. Батько дитини аліменти не сплачує ні в Україні, ані в Швейцарії, а тому в суді м.Лозанна розглядається справа, за участі сторін, щодо виконання аліментних зобов`язань на дитину за заявою матері за місцем фактичного проживання сторін. З системного аналізу українського та міжнародного законодавства вбачається, що у випадку стягнення аліментів за рішенням суду в Україні та необхідності його виконанню за межами України, стягувачу необхідно реалізувати процедуру визнання та виконання рішення суду України в країні, де проживає боржник. При цьому, стягнення аліментів згідно рішення суду України не припиняється, а боржник не звільняється від сплати аліментів на його підставі, як вважає боржник за судовим наказом позивач у справі. Процедура визнання рішення суду та фактичне стягнення аліментів на утримання [PERSON] з доходів позивача боржника в Швейцарії, приводить до виконання судовий наказ в державі місця проживання боржника та жодним чином не може бути підставою для звільнення від обов`язку або його припинення. Очевидно, що судові органи та органи примусового виконання рішень Швейцарії не матимуть підстав для визнання та виконання рішення суду, що було прийнято в Україні, якщо боржник буде звільнений від сплати аліментів або стягнення аліментів за цим рішенням суду буде припинено. Вказує, що спільна донька сторін [PERSON] наразі постійно проживає з матір`ю в Швейцарії та перебуває на її повному утриманні. Батько дитини належного утримання не надає, оскільки зовсім не сплачує аліменти. Таким чином, наявні всі підстави для продовження примусового стягнення аліментів з позивача на користь матері дитини, згідно судового наказу Ленінського районного суду м.Полтави від 06.12.2022 року у справі № 553/6074/22, що відповідає вимогам ст. 181 СК України. Також вказує, що визнання та виконання рішення суду України про стягнення аліментів з позивача в Швейцарії не припиняє стягнення аліментів та не звільняє від сплати аліментів, згідно судового наказу Ленінського районного суду м.Полтави від 06.12.2022 року у справі № 553/6074/22 на території України. При цьому, судовий наказ в разі прийняття рішення судом Швейцарії про визнання та виконання рішення суду України про стягнення аліментів, залишається на виконанні у виконавчій службі, згідно Закону України «Про виконавче провадження». У разі фактичного виконання рішення за межами території України до державної виконавчої служби України подається інформація про розмір стягнутих аліментів, яка враховується державним виконавцем при розрахунку заборгованості. Судовий наказ перебуватиме на виконанні до досягнення дитиною 18 років, як встановлено нормами Сімейного кодексу України. Таким чином, ніякого подвійного стягнення не буде, наведене мотивування позивача також не можна брати до уваги. Оскільки суд в м.Лозанна не завершив розгляд спору між сторонами щодо порядку сплати аліментів на дитину, твердження позивача, що буде винесено аналогічне рішення про стягнення з позивача аліментів на дитину не заслуговує на увагу та є передчасним. Таким чином, жодної підстави для припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів позивача, які стягуються згідно судового наказу наразі немає, а тому у задоволені позову має бути відмовлено в повному обсязі за безпідставністю вимог. Прохала стягнути з позивача судові витрати, докази на підтвердження яких будуть надані додатково в строки, встановлені ЦПК України. Ухвалою суду від 07 жовтня 2025 року встановлено строк для подачі відповіді на відзив та заперечень, відкладено підготовче засідання. Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року закрито підготовче провадження по справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації, шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення засобами поштового зв`язку «Укрпошта», які повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що згідно п.8 ч.4 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням (а.с.125-126). Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повторно прохала відкласти судове засідання 16.03.2026 року о 14.15, посилаючись на зайнятість в іншому судовому засіданні, поважність причини неявки не підтвердила. У судове засідання 12.02.2026 року о 09.00 не з`явилася та прохала його відкласти, посилаючись на перебування на лікарняному, поважність причини неявки не підтвердила. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилися, остання надіслала до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, прохала у задоволенні позові відмовити. Суд, враховуючи положення п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника, підстав для відкладення судового засідання не встановлено, оскільки поважність причини неявки у судове засідання останніх не доведена. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Ленінського районного суду м.Полтави від 06 грудня 2022 року (справа № 553/6074/22) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 листопада 2022 року і до досягнення донькою повноліття (а.с.22). За заявою представника стягувача [PERSON] [PERSON] від 16.05.2025 року, Подільським ВДВС у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 22.05.2025 року відкрито виконавче провадження № 78148381 (а.с.89 зворот 90). З копії судового наказу Ленінського районного суду м.Полтави від 06 грудня 2022 року (справа № 553/6074/22) вбачається, що Судом також встановлено, що сторони проживають за кордоном в Швейцарії, окремо один від одного, дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю, що ними визнається, а тому не підлягає доказуванню згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України. Відповідач у відзиві зазначає, що вона має право на звернення до судових органів із заявою про визнання і виконання рішення суду України про стягнення аліментів з позивача [PERSON] в Швейцарії, на підставі норм Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, яку укладено у Нью-Йорку 20 червня 1956 року, яка ратифікована Україною та Швейцарією, до якої Україна приєдналася 20 липня 2006 року та яка набрала чинності 19 жовтня 2019 року. Вказує, що припинення стягнення аліментів позбавить її такоє можливості. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, припинення правовідношення, а також визнання його недійсним, скасування. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. За правилами ст.191 СК України лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до ч.2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини та звільнення від сплати аліментів), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі. Посилання позивача та його представника як на підставу для припинення стягнення та звільнення від сплати аліментів на ту обставину, що у провадженні суду м.Лозанна Швейцарії перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, а тому відповідач втратила право на отримання аліментів за законодавством України, є хибним. Так, позивач, у порушення вимог ч.2 ст. 95 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів перебування аналогічного спору у іншому суді, оскільки надана ним копія рішення іноземного суду не перекладена та не засвідчена належним чином (відсутній нотаріально посвідчений переклад, відповідно до ст. 79 ЗУ «Про нотаріат», та апостиль, що передбачено Гаазькою Конвенцією 1961 року). Крім того, навіть якби позивач довів наявність у іншому суді справи за аналогічним позовом, то дана обставина не є підставою для припинення стягнення аліментів чи звільнення від їх сплати по вже існуючому судовому наказу, який є чинним, а повинна була б бути врахованою іншим судом, на розгляді якого перебувала б справа з приводу спору між тими ж сторонами з тих же підстав. Також позивач посилається на те, що відповідач повідомила його, що вона звернулася до Подільського ВДВС у місті Полтаві із заявою про повернення їй судового наказу, але це не позбавляє її можливості та права знову звернутися із судовим наказом для примусового виконання, що може призвести до подвійного стягнення в майбутньому, оскільки судом іншої країни буде винесене аналогічне рішення. Суд зазначає, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, доводи позивача щодо ухвалення рішення суду у майбутньому не можуть бути прийняті судом як такі, що підтверджують фактичні обставини справи. Суд зауважує, що доводи позивача про те, що стягнення аліментів на території іншої країни виключає можливість їх стягнення на території України та є обставиною, що припиняє стягнення аліментів, а отже звільняє останнього від їх сплати в подальшому за судовим наказом, є неспроможними та не грунтуються та нормах Закону. Жодного посилання у позовній заяві на норми матеріального права позивачем не наведено. При цьому, суд зазначає, що визнання та виконання рішення суду України про стягнення аліментів з позивача в Швейцарії не припиняє стягнення аліментів та не звільнення від сплати аліментів згідно судового наказу Ленінського районного суду м.Полтави від 06.12.2022 року у справі № 553/6074/22 на території України, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Визнання та виконання рішення суду України за межами України не буде підставою для припинення вчинення виконавчих дій. У разі фактичного виконання рішення за межами території України до державної виконавчої служби України подається інформація про розмір стягнутих аліментів, яка враховується державним виконавцем при розрахунку заборгованості. Якщо позивач матиме в Україні дохід, то він також має бути врахований при стягнення аліментів. Тобто, подвійного стягнення не відбуватиметься. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що належних доказів в обґрунтування позову позивачем не надано, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, а тому відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судового збору, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У позові позивач посилався на те, що він звільнений від сплати судового збору, на підставі п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Також посилався на Постанову Кабінету Міністрів України від 30 березня 2022 року № 390 «Про внесення до деяких постанов Кабінету Міністрів України змін щодо повторного огляду осіб з інвалідністю та продовження строку деяких медичних документів в умовах воєнного стану», якою врегульовано питання проведення повторного огляду осіб з інвалідністю в умовах воєнного стану. Суд вважає, що позивач не довів тієї обставини, що він звільнений від сплати судового збору, з огляду на наступне. За змістом пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2022 №390 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.03.2022 №225 «Деякі питання порядку проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України» та доповнено пунктом 3 такого змісту: «Повторний огляд, строк якого припав на період дії воєнного стану на території України, переноситься на строк після припинення або скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців після його припинення або скасування за умови неможливості направлення: - осіб з інвалідністю та осіб, яким встановлено ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках), лікарсько-консультативною комісією на медико-соціальну експертизу відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317; - дітей з інвалідністю лікарем до лікарсько-консультативної комісії відповідно до Порядку встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 №917 (Офіційний вісник України, 2013 р., №100, ст.3666)». Так, до матеріалів справи надано Довідку до акту огляду МСЕК серії 12ААГ № 104203 від 28.02.2023 року та Посвідчення серії [NUMBER] від 14.03.2023 року, з яких вбачається, що [PERSON] встановлено другу групу інвалідності з 14.02.2023 по 01.03.2024, дата чергового огляду 28.02.2024 року (а.с.20-21). Позивач звернувся до суду з позовом 26.06.2025 року (а.с.1). Відомостей щодо проходження позивачем дати чергового огляду 28.02.2024 року або неможливості його проходження, відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 08.03.2022 №225, [PERSON] не надано, що виключає підстави звільнення його від сплати судового збору за п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, враховуючи, що у задоволенні позову [PERSON] судом відмовлено, з нього на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 422 грн. 40 коп. ( 2 позовні вимоги немайнового характеру х 1211 грн. 20 коп. судовий збір у 2025 році, відповідно до п.2 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»).

Outcome: approved