Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У липні 2025 року до суду звернулося ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ « ФК «Європейська агенція з повернення боргів», позивач) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 10 лютого 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 79759368, шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним за допомогою використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер її мобільного телефону. За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. строком на 30 днів, тобто до 10.03.2024 року, зі сплатою процентів в розмірі 2,5% на день (базова процентна ставка). У період з 10.02.2024 року по 10.03.2024 року діяла знижена процентна ставка 0,75%, за понадстрокове користування позикою діяла процентна ставка 2,70% в день. Орієнтовна загальна вартість позики становила 4900,00 грн. 11 лютого 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору позики № 79759368 від 10.02.2024 року, за якою, позичальнику було збільшено суму позики на 3000,00 грн. Таким чином загальний розмір позики становив 7000,00 грн. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за вказаними вище кредитним договором. 28 липня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Додаткову угоду № 2 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року. 20 червня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Додаткову угоду № 29 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року. За вказаним договором факторингу до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги за зобов`язаннями до [PERSON] за договором у розмірі 24 302,00 грн., з яких: 7000,00 грн. заборгованість за кредитом та 17 302,00 грн. заборгованість за процентами. Позивач вказав, що відповідач має непогашену заборгованість за договором у загальному розмірі 24 302,00 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на їх користь, а також сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Ухвалою судді від 01 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, залучено сторін, третю особу, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в межах робочого часу суду. 29 серпня 2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, клопотання про витребування доказів та клопотання про розгляд справи з викликом сторін. У відзиві на позов представник вказав, що наданий позивачем розрахунок не є належним доказом розміру заборгованості, надані позивачем додаткова угода та сам договір позики містять різні одноразові ідентифікатори, що думку представника свідчить про недоведеність як факту укладання договору позики, так і його продовження, нарахування процентів поза межами строку кредитування є незаконним, позивачем не доведено право нового кредитора. Заявив про понесення відповідачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Просив відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року витребувано від ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» письмові докази. 25 вересня 2025 року до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів у ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». 21 жовтня 2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшли письмові пояснення у справі та заперечення на клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалами суду від 19 грудня 2025 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] [PERSON] у задоволенні клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» докази та інформацію. 13 січня 2026 року до суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшли додаткові пояснення у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З огляду на те, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та без проведення судового засідання, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступне. 10 лютого 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 79759368, шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним за допомогою використання позичальником одноразового ідентифікатора 65105, який був надісланий на номер її мобільного телефону. За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. строком на 30 днів, тобто до 10.03.2024 року, зі сплатою процентів в розмірі 2,5% на день (базова процентна ставка). У період з 10.02.2024 року по 10.03.2024 року діяла знижена процентна ставка 0,75%, за понадстрокове користування позикою діяла процентна ставка 2,70% в день. Орієнтовна загальна вартість позики становила 4900,00 грн. До укладання договору про надання позики відповідач [PERSON] ознайомилася з орієнтовною загальною вартістю кредиту, строком кредитування, про що свідчить її електронний підпис одноразовим ідентифікатором 65105 (а.с. 10 зворот-11). 11 лютого 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] була укладена додаткова угода до договору позики № 79759368 від 10.02.2024 року, яка була підписана електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора 37734, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. (а.с. 6). За п. 1 Додаткової угоди до договору позики позикодавець збільшив позичальнику суму позики на 3000,00 грн., таким чином загальний розмір позики становив 7000,00 грн. Орієнтовна загальна вартість позики склала 8552,50 грн. До укладання додаткової угоди до договору про надання позики відповідач [PERSON] ознайомилася з орієнтовною загальною вартістю кредиту, строком кредитування, про що свідчить її електронний підпис одноразовим ідентифікатором 37734 (а.с. 7). За умовами додаткової угоди, 10.03.2024 року [PERSON] зобов`язувалася повернути позику у розмірі 7000,00 грн. та сплатити проценти за користування у розмірі 1552,50 грн. Позивачем до матеріалів справи додано копію довідки ТОВ «ФК «Фінекспрес» № КД-000032623/ТНПП від 06.06.2025 року, за якою, 10.02.2024 року на платіжну картку [PERSON] № [NUMBER] …1159 були перераховані грошові кошти у розмірі 4000,00 грн. Доказів перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 3000,00 грн. за додатковою угодою № 79759368 від 11.02.2024 року матеріали справи не містять та такі не були надані позивачем. Таким чином, позивачем підтверджено часткове виконання ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» своїх зобов`язання перед відповідачем лише у розмірі 4000,00 грн. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) за плату, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників. 28 липня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» була укладена додаткова угода № 2 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року. 20 червня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено додаткову угоду № 29 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, відповідно до умов якої, права вимоги відступаються згідно з Реєстром боржників № 25 від 20.06.2024 року. Відповідно Акту прийому-передачі Реєстру боржників № 25 від 20.06.2024 року за договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників кількістю 6330, після чого до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором стосовно заборгованостей. Згідно Витягу з реєстру боржників № 25 від 20.06.2024 року, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідача у розмірі 24 302,50 грн., з яких: 7000,00 грн. заборгованість за кредитом та 17 302,50 грн. заборгованість за процентами. Позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» вважає, що відповідно до укладеного договору факторингу до нього перейшло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 24 302,50 грн., яку просив стягнути з відповідача на їх користь, а також сплачений судовий збір в розмірі 3028,00 грн. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання, відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З долученого позивачем до позовної заяви договору та додаткової угоди до договору вбачається, що вони є електронними правочинами та підписані відповідачем електронним підписом одноразовими ідентифікаторами 65105 та 37734 відповідно. Представником відповідача Ковальчуком О.М. у відзиві на позовну заяву та письмових поясненням поставлено під сумнів можливість підписання договору та додаткової угоди до нього електронним підписом з одноразовими ідентифікаторами, які містять лише комбінацію цифр. На думку представника одноразовий ідентифікатор має містити тільки комбінацію цифр і літер, тобто алфавітно-цифрову послідовність. З цього приводу суд звертає увагу на Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затверджене Постановою Правління НБУ № 113 від 03.11.2021 року (далі Положення). Відповідно підпункту 3 пункту 2 розділу І Положення, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність (комбінація цифр і літер або тільки цифр, або тільки літер), що її отримує споживач від іншої сторони договору засобом зв`язку, погодженим споживачем та іншою(ими) стороною(ами) договору [крім вебсайту, особистого кабінету споживача для дистанційного обслуговування, мобільного застосунку та будь-якої іншої інформаційно комунікаційної системи (її меню/частини/елемента), яка належить іншій(им) стороні(ам) договору або адмініструється нею(ними)], та яка одноразово може додаватись споживачем до інших електронних даних та надсилатись іншій(им) стороні(ам) договору, включно з метою укладення електронного договору в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію». Таким чином твердження представника відповідача [PERSON] про можливість підписання договору з використанням одноразового ідентифікатора, що містить лише алфавітно-цифрову послідовність є хибним. Доказів, що указані в договорі та додатках до нього одноразові ідентифікатори та персональні дані належать третім особам, а не позичальнику, останнім не надано, тоді як наведений позивачем алгоритм укладення договорів виключає підстави вважати, що без їх погодження позичальник міг отримати кредитні кошти. На виконання ухвали суд позивачем та третьою особою, через систему «Електронний суд», надано електронні докази (договір позики, додаткову угоду до нього тощо) у форматі pdf файлів, які були досліджені судом у ході розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 100 ЦПК України, вони є електронними доказами, які подані у електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис, оскільки подання доказів, в тому числі електронних, через систему «Електронний суд» без накладення кваліфікованого електронного підпису неможливе. Саме по собі подання документів через систему «Електронний суд» з одночасним накладенням електронного підпису забезпечує його незмінність, цілісність та справжність цього доказу, оскільки при редагуванні файлу у форматі.PDF за допомогою програмного забезпечення буде втрачено електронний підпис представника позивача. Підстав вважати, що електронна копія договору не відповідає оригіналу електронного договору, враховуючи дотримання вимог щодо порядку подання електронних доказів, судом не встановлено, а стороною відповідача не надано доказів, які би ставили під сумнів відповідність оригіналу надану позивачем електронній копії договору. На переконання суду, сукупність доказів у взаємозв`язку свідчить про те, що умови договору, відображені в електронній копії кредитного договору, повністю відповідають тим умовам, які закріплені в оригіналі електронного кредитного договору. Такий висновок суду ґрунтується на умовах оферти і акцепту, паспорті споживчого кредиту, графіку платежів, виписках з банківського рахунку, розрахунку заборгованості. Доводи представника відповідача про те, що одноразовий ідентифікатор в будь-якому випадку мав бути нанесеним на кожну сторінку договору, у супротивному на думку представника може мати місце редагування електронного документу позивачем, ґрунтуються на припущеннях та є неприйнятними з огляду на чинне законодавство, оскільки Закон України «Про електронні довірчі послуги» та Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» не визначають такої вимоги до змісту електронного договору. За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відступлення (продаж) прав вимоги за договором позики № 79759368 від 10.02.2024 року не суперечить статті 514 ЦК України, підтверджується наданими позивачем доказами, зокрема, копією договору факторингу від 14.06.2021 року, додаткової угоди № 2 від 28.07.2021 року, додаткової угоди № 29 від 20.06.2024 року, акту прийому-передачі реєстру боржників від 20.06.2024 року, витягу з реєстру боржників від 20.06.2024 року, копіями платіжних документів. Неповідомлення позичальнику про відступлення права вимоги не звільняє його від виконання обов`язку за договором позики. Договір позики, укладений між відповідачем та первісним кредитором, а також укладені наступні договори факторингу та відступлення прав вимоги, кінцевим кредитором за яким є ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів», у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаних правочинів. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за договором позики виконало у розмірі 4000,00 грн., що постає із наданих позивачем доказів. Докази перерахування коштів відповідачу у розмірі 3000,00 грн. за додатковою угодою від 11.02.2024 року матеріали справи не містять та такі не були надані позивачем. Звертаючись до суду позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі № 287/363/16, зазначено, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність такого. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22). Оскільки матеріалами справи підтверджено отримання відповідачем позики лише у розмірі 4000,00 грн., доказів її повернення матеріали справи не містять, то зазначений борг за основною сумою боргу (тілом позики) у розмірі 4000,00 грн. - є обґрунтованими. Проте, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. За договором позики № 79759368 від 10.02.2024 року передбачено розмір позики 4000,00 грн., строк позики 30 днів, тобто до 10.03.2024 року, процентна ставка 2,5% в день (фіксована), у період з 10.02.2024 року по 10.03.2024 року процентна ставка 0,75% в день. Згідно із пунктом 4 договору сторони погодили, що відповідно до статті 1048 ЦК України домовились про те, що у випадку невиконання позичальником свого обов`язку із повернення позики в останній день строку користування позикою, позичальник отримує право користування кредитом без застосування по відношенню до позичальника штрафних санкцій (у тому числі процентної ставки за понадстрокове користування позикою) протягом 90 календарних днів після спливу первісного строку кредитування позикою, визначеного договором/додатковими угодами, за які нараховуються проценти за базовою процентною ставкою, що визначена п. п. 2.3. п. 2 Договору. Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, виходячи зі строку фактичного користування позикою та до повного погашення заборгованості за договором, проте не довше 90 календарних днів після спливу первісного строку користування позикою, визначеного договором/додатковими угодами, за які нараховуються проценти за базовою процентною ставкою, що визначена п. 2.3. п. 2 договору. Товариство на власний розсуд може зупинити нарахування процентів до спливу строку, визначеного у першому реченні цього пункту. Пункт 29 договору містить реквізити сторін, у тому числі позичальника [PERSON] , її паспортні дані, РНОКПП, адресу, телефон, e-mail, номер електронного платіжного засобу: 414962…1159; відомості про електронний підпис одноразовим ідентифікатором 65105; дата та час накладення кваліфікованого електронного підпису уповноваженого працівника позикодавця 10.02.2024 11:21. Підписавши договір, відповідач добровільно погодилася на визначені у ньому істотні умови кредитування та взяла на себе відповідні зобов`язання. При цьому, нерозуміння умов зобов`язання не звільняє сторону від його виконання. Це загальний принцип цивільного права, який означає, що особа, яка прийняла на себе зобов`язання, несе відповідальність за його виконання. За встановлених обставин, позичальник, будучи вільним в укладенні договорів, виборі контрагентів та визначенні умов зобов`язання, погодила істотні умови кредитування та допустила порушення їх виконання. Оскільки відповідач станом на 10.03.2024 року (в межах 30-денного строку) не повернула кредитні кошти та не сплатила нараховані проценти, первісний кредитор правомірно продовжував нараховувати проценти в межах 90 днів, відповідно до умов договору. Із розрахунку заборгованості (а.с. 58-59) суд вбачає, що відповідачу були нараховані проценти по 08.06.2024 року включно, що відповідає умовам договору. За період з 10.02.2024 року по 10.03.2024 року розмір процентів мав становити 900,00 грн. (4000,00 х 30 днів х 0,75%). За період з 11.03.2024 року по 08.06.2024 року розмір процентів мав становити 9000,00 грн. (4000,00 х 90 днів х 2,5%), загалом проценти мали становити 9900,00 грн. 900,00 +9000,00). Доказів оплати заборгованості за процентами матеріали справи не містять, тому 9900,00 грн. боргу за процентами слід стягнути з відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики № 79759368 від 10.02.2024 року у розмірі 13 900,00 грн., з яких: 4000,00 грн. заборгованість за кредитом та 9900,00 грн. заборгованість за процентами. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Позов судом було задоволено у загальному розмірі 13 900,00 грн., що складає 57,20% від заявленого позивачем розміру 24 302,50 грн. Враховуючи факт часткового задоволення судом позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1732,02 грн. (57,20% від 3028,00 грн.). При цьому, позивачу слід відмовити у поверненні сплаченого судового збору у розмірі 1295,98 грн. (3028,00 1732,02). Представником відповідача [PERSON] [PERSON] у відзиві на позовну заяву заявлено про понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Вирішуючи питання щодо витрат професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача [PERSON] Ковальчуком О.М. суду надано: копію витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги № 25/08-1 від 25.08.2025 року, копію Акту № 1 від 12.08.2025 року про надання послуг до договору про надання правничої (правової) допомоги № 25/08-1 від 12.08.2025 року у загальному розмірі 10 000,00 грн., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 490/7096/21 та від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від позивача не надходило. При вирішенні питання стягнення витрат на правову допомогу, суд бере до уваги зазначений в заяві обсяг виконаних адвокатом робіт. У ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, дослідивши надані стороною відповідача документи, суд дійшов висновку, що витрати за надання правничої допомоги підтверджені належними та допустимими доказами. Виходячи з того, що у задоволенні позову відмовлено на 42,80%, то з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 4280,00 грн. (42,80% від 10 000,00 грн.), що є пропорційним до розміру позовним вимог, у задоволенні яких відмовлено . Сторони не заявляли про понесення ними будь-яких інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: partial