Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

17 лютого 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту № 1442-9051 від 04 вересня 2024 року у розмірі 36 923,45 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що04 вересня 2024 року між сторонами було укладено електронний кредитний договір № 1442-9051, відповідно до умов якого позивач надав відповідачці кредит у розмірі 16 500,00 грн строком на 300 днів зі сплатою процентів та інших платежів, визначених договором. Позивач зазначає, що свої зобов`язання виконав у повному обсязі, перерахувавши кредитні кошти на банківський рахунок відповідачки, натомість відповідачка належним чином зобов`язання за договором не виконала, у встановлені строки кредит та інші платежі не повернула, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Станом на 19 січня 2026 року, за розрахунком позивача, загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 36 923,45 грн, яка складається з: ?заборгованості за тілом кредиту - 8 366,31 грн; ?заборгованості за процентами - 24 632,56 грн; ?заборгованості за комісією - 494,58 грн; ?заборгованості за штрафними санкціями - 3 430,00 грн. Посилаючись на порушення відповідачкою умов кредитного договору та вимог цивільного законодавства, позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь вказану суму заборгованості, а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 24 лютого 2026 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву разом з доданими до неї документами відповідачка отримала, що підтверджується розпискою у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідачки на адресу суду не надходили. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що згідно із ч.8 ст.178, ст.280 ЦПК України, слід проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд доходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 04 вересня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» та відповідачкою укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1442-9051, який оформлено в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця. Відповідно до пунктів договору, що визначають його істотні умови, сторони погодили, що: кредит надається для задоволення особистих потреб позичальника (п. 2.1-2.2 договору); сума кредиту становить 16 500,00 грн; строк кредитування становить 300 календарних днів; базовий період становить 14 календарних днів (п. 4.4 договору); проценти за користування кредитом нараховуються на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування (п. 4.6 договору); стандартна процентна ставка становить 1,00 % за кожен день користування кредитом (п. 4.6 договору); позичальнику може надаватися можливість користування кредитом за зниженою процентною ставкою за умов, визначених договором (п. 4.7, п. 10.2 договору); комісія за видачу кредиту встановлена у розмірі 20 % від суми кредиту та має характер одноразового платежу, що нараховується у дату видачі кредиту (п. 4.7 договору). Згідно з пунктом 4.5 договору, позичальник зобов`язаний здійснювати сплату процентів та комісії у строки, визначені графіком платежів, який прив`язаний до базових періодів, а отримані від позичальника кошти за загальним правилом зараховуються як оплата процентів та комісії. Також договором передбачено використання ануїтетного платежу як орієнтовної суми платежу, яку позичальник має право сплачувати відповідно до рекомендованого графіку для повного виконання зобов`язань за договором (п. 1.1, п. 2.3 договору). Судом встановлено, що укладення договору здійснювалося в електронній формі шляхом акцепту відповідачкою пропозиції (оферти) кредитодавця, зокрема: відповідачка проходила процедуру реєстрації та ідентифікації в інформаційній системі кредитодавця; ознайомилась з умовами договору, Правилами кредитування та паспортом споживчого кредиту; підтвердила прийняття умов договору шляхом введення одноразового ідентифікатора та натискання кнопки «Підписати». Використання одноразового ідентифікатора відповідно до умов договору та положень Закону України «Про електронну комерцію» є електронним підписом позичальника та прирівнюється до власноручного підпису. Судом встановлено, що договір про відкриття кредитної лінії № 1442-9051 від 04 вересня 2024 року в пункті 13 «Реквізити сторін» містить повний обсяг персональних та ідентифікаційних даних позичальника, а саме: прізвище, ім`я та по батькові - [PERSON] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Володимир-Волинським МВ УМВС 19 жовтня 2010 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , номер особистого електронного платіжного засобу [NUMBER] , а також адресу електронної пошти [INFO] , при цьому договором зафіксовано, що він підписаний позичальником із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором A1877, що у своїй сукупності свідчить про належну ідентифікацію відповідачки, прив`язку правочину до конкретної особи, її платіжного інструменту та засобів зв`язку, а також підтверджує вчинення нею активних дій, спрямованих на акцепт пропозиції кредитодавця та укладення договору в електронній формі. На підтвердження виконання свого обов`язку за договором позивачем надано квитанцію про перерахування коштів та довідку про видачу кредиту, з яких вбачається, що 04 вересня 2024 року о 07:57 позивачем здійснено переказ грошових коштів у сумі 16 500,00 грн з призначенням платежу «видача кредитних коштів за договором № 1442-9051» на платіжний інструмент із маскою [NUMBER] , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк». Згідно з довідкою про перерахування суми кредиту № 1442-9051, вказані кошти перераховані через платіжну систему LiqPay на банківську картку з маскою [NUMBER] , що відповідає номеру особистого електронного платіжного засобу, зазначеному в п. 13 договору, при цьому ідентифікатор платежу 2512603844 співпадає з даними квитанції, що підтверджує здійснення саме цієї операції. Суд враховує, що номер платіжного інструменту, на який перераховано кредитні кошти, співпадає з номером особистого електронного платіжного засобу, зазначеним відповідачкою у пункті 13 договору, що свідчить про зарахування коштів саме на рахунок відповідачки. Таким чином, на підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачці кредитні кошти у погодженому розмірі, у зв`язку з чим у відповідачки виник обов`язок щодо їх повернення та сплати процентів відповідно до умов договору. На підтвердження розміру заявлених позовних вимог позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 1442-9051, з якого вбачається, що нарахування здійснювалося з дати надання кредиту - 04 вересня 2024 року. Згідно з вказаним розрахунком, позивач виходить із того, що проценти за користування кредитом нараховуються щоденно на суму непогашеного залишку основного боргу, при цьому: за перші дні користування кредитом застосовано знижену процентну ставку 0,90 % на день; у подальшому застосовано стандартну процентну ставку 1,00 % на день. Позивачем відображено рух заборгованості за період з 04 вересня 2024 року по 19 січня 2026 року, у межах якого здійснювалося нарахування процентів, комісії, штрафних санкцій, а також зарахування платежів відповідачці. Зокрема, з розрахунку вбачається, що відповідачкою здійснювалися платежі, зокрема: 20 вересня 2024 року - 1 299,00 грн; 23 вересня 2024 року - 2 000,00 грн; 10 жовтня 2024 року - 200,00 грн; 11 жовтня 2024 року - 700,00 грн; 14 жовтня 2024 року - 3 975,42 грн; 15 жовтня 2024 року - 1 124,58 грн; 22 жовтня 2024 року - 500,00 грн; 28 жовтня 2024 року - 1 000,00 грн; 14 листопада 2024 року - 5 000,00 грн; 21 грудня 2024 року - 1 000,00 грн; 07 січня 2025 року - 3 000,00 грн. У розрахунку позивачем зазначено, що вказані платежі зараховувалися в рахунок погашення заборгованості, однак із його змісту вбачається, що зарахування здійснювалося не виключно в рахунок процентів та комісії, а також частково у рахунок погашення основної суми кредиту та штрафних санкцій. Також із розрахунку вбачається, що позивачем нараховано штрафні санкції у загальному розмірі 4 410,00 грн, з яких частково погашено за рахунок платежів відповідачки 980,00 грн, а залишок штрафних санкцій визначено у сумі 3 430,00 грн. Відповідно до поданого розрахунку, станом на 19 січня 2026 року позивач визначив загальну заборгованість за договором у розмірі 36 923,45 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 8 366,31 грн; заборгованості за процентами - 24 632,56 грн; заборгованості за комісією - 494,58 грн; заборгованості за штрафними санкціями - 3 430,00 грн. Таким чином, розрахунок позивача містить дані щодо нарахування процентів, комісії, штрафних санкцій, а також відображає рух коштів за договором у вигляді здійснених відповідачкою платежів та їх зарахування у рахунок відповідних складових заборгованості. Відтак, між сторонами існує спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, який підлягає вирішенню в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно з частиною 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Отже, на підтвердження існування договірних правовідносин між сторонами позивачем до матеріалів справи надано договір про відкриття кредитної лінії № 1442-9051 від 04 вересня 2024 року, паспорт споживчого кредиту, а також Правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) продукту «На Все», затверджені наказом ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». Із змісту зазначених документів убачається, що вони укладені в електронній формі шляхом приєднання позичальника до умов договору в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та підписані відповідачкою [PERSON] із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором A1877, що відповідно до умов договору прирівнюється сторонами до власноручного підпису та використовується для акцепту умов договору, при цьому договір містить персональні дані відповідачки, включаючи паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу місця проживання, номер платіжного засобу та електронну адресу, що у сукупності підтверджує належну ідентифікацію особи та її волевиявлення на укладення договору. Згідно ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтями 1046-1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Виходячи з наведених норм матеріального права та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, у межах яких позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо надання відповідачці грошових коштів, тоді як на відповідачку покладено обов`язок повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування ним та інші платежі, передбачені умовами договору. З огляду на приписи статей 526, 530, 1048, 1054 ЦК України, зобов`язання підлягають виконанню належним чином, у встановлені договором строки та у повному обсязі, а користування грошовими коштами породжує обов`язок сплати процентів у розмірі та порядку, визначених договором. Сам по собі факт невиконання або неналежного виконання відповідачкою взятих на себе договірних зобов`язань не звільняє її від обов`язку їх виконання, оскільки відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Отже, отримані відповідачкою грошові кошти, а також передбачені договором проценти та інші платежі підлягають поверненню кредитодавцю у порядку та на умовах, визначених укладеним між сторонами договором, якщо інше не встановлено судом за результатами перевірки правильності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості. Відповідно до ч. 3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частиною 2 ст. 627 ЦК України також передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У пункті 8.3 договору № 1442-9051 визначено, що у випадку прострочення клієнтом терміну сплати чергового платежу, товариство у перший день прострочення нараховує штраф у розмірі 5000% (п`ять тисяч процентів) від розміру простроченої заборгованості, який визначається відповідно до умов, описаних нижче, але не більше суми у розмірі 490 (чотириста дев`яносто) гривень 00 копійок. Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка,що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан строком на 30 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». У подальшому Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які були затверджені Законами України «Про затвердження Указу Президента України» «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і він діє і на даний час. Судом встановлено, що позивачем у розрахунку заборгованості за договором № 1442-9051 нараховано штрафні санкції у загальному розмірі 4 410,00 грн, при цьому частково вони були погашені відповідачкою у сумі 980,00 грн. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення штрафних санкцій у розмірі 3 430,00 грн задоволенню не підлягають, оскільки їх нарахування здійснено у період дії воєнного стану всупереч пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Разом з тим, сплачені відповідачкою кошти у сумі 980,00 грн, які позивачем були зараховані в рахунок погашення штрафних санкцій, підлягають врахуванню судом при визначенні розміру заборгованості за іншими складовими, зокрема процентами за користування кредитом, в рахунок яких погашення згідно договору мало відбуватись першочергово. Отже, перевіривши розрахунок позивача та здійснивши його коригування шляхом виключення штрафних санкцій і відповідного перерозподілу платежів, суд дійшов висновку, що з відповідачки підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 32 513,45 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 8 366,31 грн; заборгованості за процентами - 23 652,56 грн; заборгованості за комісією - 494,58 грн. Отже, позов підлягає частковому задоволенню у зазначеній частині, тоді як у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов заявлено на суму 36 923,45 грн, а задоволено частково на суму 32 513,45 грн, що становить приблизно 88,1 % від заявлених вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у відповідній пропорції від фактично сплаченої позивачем суми судового збору, тобто 88,1 % від 2 662,40 грн, що становить 2 344,52 грн.

Outcome: partial