Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

Короткий зміст заявлених позовних вимог. 31.07.2025 року позивач [PERSON] звернуся з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про припинення сервітуту та усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає наступне. 14.05.2025 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] . Зазначений Договір посвідчений нотаріально [PERSON] , приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 14.05.2025 року. 21.06.2025 року позивач [PERSON] розрахувався за житловий будинок відповідно до заяви від 21.06.2025 року, яка є нотаріально посвідченою. Так, позивач зазначає, що з 14.05.2025 року він є одноосібним власником житлового будинку, що підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав від 14.05.2025 року, яким підтверджено факт реєстрації за ним житлового будинку на праві особистої приватної власності, частка 1/1. Після укладення договору та вселення позивача в вищезазначений житловий будинок на праві особистої приватної власності Дніпровським ВДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області було примусово вселено в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.09.2024 року по справі № 209/3635/23, яка більше 20 років тому вселилась до цього житлового будинку за згодою його колишнього власника [PERSON] , який станом на дату подання цього позову до суду помер [INFO] . Позивач зазначає, що спільним побутом із Відповідачем не пов`язаний, спільне господарство з не веде, не є та ніколи не був членом сім`ї Відповідача, ніколи не знав Відповідача до моменту її примусового вселення в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , ніколи не надавав згоди на вселення Відповідача до житлового будинку, спільне проживання в житловому будинку неможливо через вкрай неприязні стосунки. Також, зазначає що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Дніпровського районного м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01.09.2023 року. Позивач зазначає, що житловий будинок був придбаний ним не у [PERSON] , який станом на момент подачі позову до суду помер [INFO] , а у [PERSON] , який не є членом сім`ї відповідача та згоди на її вселення до будинку не надавав. На підставі вищевикладеного, позивач [PERSON] просить суд, припинити сервітут у вигляді права користування та припинити право користування [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , чужим майном житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та усунути перешкоди у здійсненні позивачем, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , своїх прав щодо користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення з нього [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Процесуальні дії у справі. Заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою суду від 05.09.2025 року було відкрито провадження у загальному позовному провадженні та справу прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 27.01.2026 року було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 25.02.2026 рік. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач 27.10.2025 року надала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог. У своєму відзиві вказує на те, що у 2007 році відповідач уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований у Дніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану , актовий запис № 333 та почала проживати сумісно однією сім`єю у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , право власності було оформлено на [PERSON] . В травні 2023 року [PERSON] вигнав відповідача з будинку та остання проживала у своїх знайомих за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вказує, що є пенсіонером за віком/ Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.09.2024 року по справі № 209/3635/23 відповідача було вселено в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. За договором дарування від 20.11.2024 року власником будинку став [PERSON] (син [PERSON] ), який не виконував рішення суду про вселення відповідача. Державним виконавцем Ляшко О.Є. з залученням працівників поліції відповідача було примусово вселено в вищезазначений житловий будинок та виготовлено Акт про вселення від 10.07.2025 року. Також, відповідач зазначає, що [PERSON] , надав не правдиву інформацію та ввів в оману позивача [PERSON] , щодо зазначеного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , відносно того, що стосовно будинку не ведуться судові спори, що не було укладено будь- яких попередніх договорів, договорів користування з іншими особами, щодо прав третіх осіб в тому числі за договорами найму. На підставі вищевикладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 06.11.2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що Відповідач тимчасово проживає в [ADDRESS] , однак Відповідач не надала жодних доказів того, що наразі вона проживає (постійно або тимчасово) за адресою: [ADDRESS] . Відповідача було вселено до спірного будинку на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.09.2024 року у справі № 209/3635/23, і її було вселено саме за адресою: [ADDRESS] . При цьому, саме за цією за адресою ( [ADDRESS] ), проживає разом зі своєю дружиною позивач та Відповідач, що і стало підставою для подання останнім позовної заяви до суду. Таким чином, безпідставним є твердження Відповідача, що вона, наразі проживає за адресою: [ADDRESS] , адже, окрім це нічим не підтверджується та суперечить даним та доказам, що містяться в матеріалах справи. Також, представник позивача зазначає, що не згоден з твердженням відповідача на предмет того, що [PERSON] , ввів при укладанні договору купівлі-продажу спірного будинку в оману Позивача, що є підставою для визнання договору недійсним. 14 травня 2025 року між [PERSON] (далі - Продавець) та [PERSON] (далі - Позивач або Покупець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (далі - Договір), предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Житловий будинок). В п.5 Договору зазначено, що Продавець заявляє та гарантує, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який є предметом цього договору, на момент його укладення під забороною (арештом) та податковою заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб та і іпотеку не переданий, не є предметом спадкового договору, щодо нього не ведуться судові спори, відносно нього не укладеного будь-яких попередніх договорів. Договорів користування з іншими особами, прав щодо нього у третіх осіб, в тому числі за договорами найму (оренди немає. прихованих недоліків відчужувана нерухомість не має). При цьому, станом на дату укладання цього Договору, а саме: станом на 14.05.2025 року, [PERSON] не знав і нічого не міг знати про наявність судового рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.09.2024 року у справі № 209/3635/23, яке набрало законної сили 04.02.2025 року (з прийняттям Дніпровським апеляційним судом постанови від 04 лютого 2025 року у справі № 209/3635/23). При цьому, сторонами та учасниками справи № 209/3635/23 були виключно [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] участі в зазначеній справі не приймав, не знав взагалі про цю справу, відношення до неї не мав, та не був залучений до участі у цій справі ні в якій якості. Більше того, [PERSON] отримав право власності на цей будинок за договором дарування від свого батька [PERSON] , який теж в цьому договорі дарування нічого не повідомляв [PERSON] про наявність права [PERSON] на проживання в цьому будинку. Так, в п. 14 Договору купівлі-продажу від 14 травня 2025 року, укладеного між [PERSON] (далі - Продавець) та [PERSON] зазначено, що «Продавець повідомляє, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який відчужується за цим договором, є особистою приватною власністю, оскільки отриманий ним у порядку дарування». Крім того, ухвала судді Дніпровського районного суд у м. Кам`янське якою було замінено боржника у справі № 209/3635/25 з [PERSON] на [PERSON] (в частині вселення [PERSON] ), була винесена лише 29.05.2025 року, тобто вже після укладення договору купівлі-продажу від 14.05.2025 року. Отже, на момент укладання 14 травня 2025 року між позивачем та [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку. [PERSON] не знав і нічого не міг знати про право [PERSON] на проживання в спірному будинку. Таким чином, підстави для визнання договору купівлі-продажу від 14 травня 2025 року недійсним у зв`язку з начебто обманом - відсутні. 18.11.2025 року до суду надійшли пояснення на відповідь на відзив від відповідача, в яких відповідач зазначила, що у 2007 році відповідач уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований у Дніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану , актовий запис № 333 та почала проживати сумісно однією сім`єю у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , право власності було оформлено на [PERSON] . В травні 2023 року [PERSON] вигнав відповідача з будинку та остання проживала у своїх знайомих за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вказує, що є пенсіонером за віком що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.10.2025 рік. Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.09.2024 року по справі № 209/3635/23 відповідача було вселено в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. За договором дарування від 20.11.2024 року власником будинку став [PERSON] (син [PERSON] ), який не виконував рішення суду про вселення відповідача. Державним виконавцем Ляшко О.Є. з залученням працівників поліції відповідача було примусово вселено в вищезазначений житловий будинок та виготовлено Акт про вселення від 10.07.2025 року. Також, відповідач зазначає, що [PERSON] , надав не правдиву інформацію та ввів в оману позивача [PERSON] , щодо зазначеного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , відносно того, що стосовно будинку не ведуться судові спори, що не було укладено будь- яких попередніх договорів, договорів користування з іншими особами, щодо прав третіх осіб в тому числі за договорами найму. На підставі вищевикладеного, відповідач вважає, що позов [PERSON] до неї є безпідставним, поданим з порушенням добросовісності та справедливості, спрямований на ухилення від виконання рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.09.2024 року. 18.11.2025 року відповідачем [PERSON] подано до суду клопотання про допит свідків. 17.03.2026 року в приміщенні Дніпровського районного суду міста Кам`янського під час судового засідання був допитаний свідок [PERSON] , яка зазначила, що з відповідачем в неї склалися людські нормальні відносини та вказує на те, що [PERSON] дійсно проживала в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] , робила там ремонти та була гарною господинею, але у травні 2023 року [PERSON] вигнав відповідача з дому та їй довелося проживати у своїх знайомих за адресою: [ADDRESS] . Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2007 року по 01 вересня 2023 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 вересня 2023 року у справі № 209/3231/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,4 кв.м, з житловою площею 50,1 кв.м та допоміжною площею 22,3 кв.м, який був прийнятий в експлуатацію 16 листопада 2005 року, та який складається з: 1- коридор площею 6,1 кв.м, 2 кухня площею 8,0 кв.м, 3 - кімната площею 9,6 кв.м, 4 кімната площею 17,9 кв.м, 5- кімната площею 10,9 кв.м, 6 кімната площею 11,7 кв.м, 7- санвузол площею 4,4 кв.м, І тамбур площею 3,8 кв.м. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року у справі № 209/3635/23 позовні вимоги задоволені частково, а саме, вселено [PERSON] у житловий будинок [ADDRESS] . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 209/3635/23, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року залишено без змін. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] вселилася та проживала у житловому будинку за згодою [PERSON] , як власника будинку, та була зареєстрована за спірною адресою, цей будинок був її постійним місцем проживання, однак через перешкоди, які чинив їй у цьому [PERSON] вона вимушено залишила зареєстроване місце проживання, де залишились її особисті речі, врахувавши, що у [PERSON] відсутнє постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вселення [PERSON] до спірного будинку. З матеріалів справи вбачається, що 14.05.2025 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] . Зазначений Договір посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 14.05.2025 року Касицькою Л.М., реєстр.531. 21.06.2025 року позивач [PERSON] розрахувався за житловий будинок відповідно до заяви від 21.06.2025 року, яка є нотаріально посвідченою. Так, позивач зазначає, що з 14.05.2025 року він є одноосібним власником житлового будинку, що підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав від 14.05.2025 року. Після укладення договору та вселення позивача в вищезазначений житловий будинок на праві особистої приватної власності Дніпровським ВДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області було примусово вселено в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.09.2024 року по справі № 209/3635/23, яка більше 20 років тому вселилась до цього житлового будинку за згодою його колишнього власника [PERSON] , який станом на дату подання цього позову до суду помер [INFO] . Позивач стверджує, що спільним побутом із Відповідачем не пов`язаний, спільне господарство з нею веде, не є та ніколи не був членом сім`ї Відповідача, ніколи не знав Відповідача до моменту її примусового вселення в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , ніколи не надавав згоди на вселення Відповідача до житлового будинку, спільне проживання в житловому будинку неможливо через вкрай неприязні стосунки. Також, зазначає що житловий будинок був придбаний ним не у [PERSON] , який станом на момент подачі позову до суду помер [INFO] , а у [PERSON] , який не є членом сім`ї відповідача та згоди на її вселення до будинку не надавав. В судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] на дату розгляду справи у спірному будинку зареєстрована, але не проживає, не здійснює оплату комунальних послуг, не є членом сім`ї нового власника житлового будинку - [PERSON] , іншого житла вона у власності не має, після розірвання шлюбу із колишній чоловіком [PERSON] до суду із позовом про поділ майна не зверталася. Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 ЖК України (чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідно до статті 150 ЖК України (чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України (чинній на момент виникнення спірних правовідносин) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду: від 27 березня 2019 року у справі № 465/8613/13-ц (провадження № 61-16222св18) , від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18) , від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19) . Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України (чинній на момент виникнення спірних правовідносин), положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України (чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Сам факт реєстрації місця проживання особи у житловому приміщенні, яке належить на праві власності іншій особі, за відсутності фактичного проживання та правових підстав для користування таким приміщенням, не породжує самостійного речового чи зобов`язального права користування житлом, а тому може розглядатися як перешкода у здійсненні власником своїх прав. З огляду на встановлені судом обставини справи, належним способом захисту прав позивача є визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем [PERSON] своїх прав щодо користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення з нього [PERSON] суд керується наступним. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України (чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності відповідним принципам статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Згідно з абз. 3 частини другої статті 33 Закону України «Про основні засади житлової політики» виселення, переселення та відселення осіб з житла приватного житлового фонду здійснюються не інакше, ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом. Таким чином, виселення осіб, які неправомірно займають житлові приміщення здійснюється, зокрема, на підставі Закону України «Про основні засади житлової політики», а також з підстав усунення власнику перешкод у користуванні житловою площею шляхом виселення. При цьому застосування норм цивільного права як підстав для захисту права власності та норм житлового права як способу такого захисту не є взаємовиключенням. Однак, за змістом вищевказаних положень законодавства щодо виселення, такий спосіб захисту застосовується за наявності осіб, які проживають у спірному приміщенні, тоді як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою що втратила право користування може бути тоді коли особа не проживає у спірному приміщенні. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку, що підтвердила представник позивача під час розгляду справи, однак наполягала на задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідача. Водночас, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку, її виселення не є належним способом захисту порушеного права позивача на користування своєю власністю, та за встановлених судом фактичних обставин позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Враховуючи результати вирішення справи, на підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1211,20 грн. слід покласти на відповідача.

Outcome: partial