Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про виселення з квартири, в якій не проживають. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року цивільну справу за цим позовом передано за підсудністю на розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва. Вказану позовну заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків не більше ніж п`ять днів з дня отримання позивачем копії ухвали. 25 липня 2025 року позивач подав до суду заяву позовну заяву в новій редакції з додатками, а саме: позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири, в якій не проживають. (а.с.30-31) Згідно заявлених вимог, позивач просить: «виписати [PERSON] ( [INFO] ), а також двох її доньок ( [INFO] та [INFO] ) з квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить мені, та моїй колишній дружині на праві спільної часткової власності по кожному». Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач зареєстрований квартирі [ADDRESS] та є власником 1/2 частини вказаної квартири. У квартирі зареєстровані 6 осіб, зокрема, відповідач [PERSON] (донька позивача) та її дві доньки: 08.04.2015 року та 19.12.2016 року. Позивач зазначає, що у власності відповідача є 2/3 частини квартири [ADDRESS] , отже відповідач моє можливість достатньо комфортно проживати з двома дітьми у власному житлі, при цьому не порушуючи право позивача на розпорядження належною йому часткою квартири. Крім того, відповідач з 11.04.2008 року постійно проживає за кордоном. Реєстрація відповідача та двох її дітей порушує права позивача на розпорядження своєю власністю: здавати в найом, міняти, продавіати. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано за зареєстрованим місцем проживання відповідача 15.09.2025 (а.с.43). Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач правом на подачу відзиву не скористалась. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року у справі № 755/1525/15-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалено визнати право власності на частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] , визнати право власності на частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] . В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] третя особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю - відмовлено. Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року залишено в силі. Судом установлено, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/1525/15-ц. (а.с. 33) Згідно витягу № 134168628 від 18.07.2025 року з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 18.07.2025, зареєстровано 6 осіб: [PERSON] (дата реєстрації 03.03.2005); [PERSON] (дата реєстрації 08.09.2005); [PERSON] (дата реєстрації 07.10.2006); [PERSON] (дата реєстрації 25.10.2007); [PERSON] (дата реєстрації 08.04.2015) та [PERSON] (дата реєстрації 19.12.2016). (а.с. 34) Позивач звертаючись з позовом до суду просить виписати [PERSON] , а також двох її доньок з квартири [ADDRESS] мотивуючи це тим, що реєстрація вказаних осіб йому, як власнику 1/2 частини квартири, обмежує право розпорядження квартирою. Також посилається на те, що відповідач [PERSON] має у власності 2/3 частини квартири [ADDRESS] , а тому може комфортно проживати з двома дітьми на власній житловій площі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно з ч. 1, 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Тобто, відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] не мешкає більше одного року без поважних причин за адресою своєї реєстрації, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Довідка вих. № SS № довідки 16-598385, видана Кантональним відділом у справах народонаселення та міграції Республіки та кантоном Женеви не може бути беззаперечним доказом факту не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] , оскільки датована від 14.10.2016. Доказів того, що діти [PERSON] не проживають за спірною адресою матеріали справи також не містять. Позивач взагалі не наводить прізвищ та імен цих осіб, зазначаючи лише дати їх народження. Більше того, доньки відповідача не залучені позивачем до участі у справі як відповідачі (із зазначенням законного представника у випадку якщо ці особи не досягли повноліття), отже вимоги до двох доньок [PERSON] заявлені до неналежного відповідача. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/4698/20 (провадження № 61-5079св21) зазначено, що: «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Згідно положень ч. 1-7 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. За змістом позовної заяви та долученими доказами позивач є власником не всієї квартири [ADDRESS] , а її частки. При цьому інший співвласник квартири з вимогами про визнання відповідача та її доньок такими, що втратили право користування квартирою («виписати» як зазначено в позовній заяві) не звертався, інформації про те, що співвласник цієї квартири заперечує проти проживання або реєстрації місця проживання відповідача чи інших осіб в квартирі, матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири, в якій не проживають, є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню в повному обсязі, а вимоги «виписати» доньок відповідача заявлені до неналежного відповідача. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed