Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулись позивачі [PERSON] , [PERSON] через представника - адвоката Лисканич Д.В. з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» Біжовець Ірина Станіславівна, про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди. Згідно заявлених вимог, представник позивачів просить суд: 1. визнати недійсною з моменту укладання клієнтського договору №136/08-К від 28 серпня 2020 року, що був укладений між [PERSON] (Troian Nikita) та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», умову в п.4.3 договору про утримання з оплаченої клієнтом суми 10%, що становлять 397 євро, на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі; 2. стягнути з ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» на користь [PERSON] ( [PERSON] ) грошові кошти в сумі 3 970 Євро та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн; 3. визнати недійсною з моменту укладання клієнтського договору №137/08-К від 28 серпня 2020 року, що був укладений між [PERSON] ([PERSON]) та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», умову в п.4.3 договору про утримання з оплаченої клієнтом суми 10%, що становлять 397 євро, на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі; 4. стягнути з ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» на користь [PERSON] ([PERSON]) грошові кошти в сумі 3 970 Євро та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 28 серпня 2020 року між сторонами було укладено два клієнтські договори про надання послуг, відповідно до умов яких відповідач взяв на себе зобов`язання надати клієнту передбачені відповідною програмою проекту послуги на території Республіка Польща, які клієнт зобов`язується оплатити. Згідно п.1.2 договору, клієнт є учасником проекту в частині реалізації комплексної послуги програми, визначеної цим договору і додатками до нього, а саме: отримання права виконання лікарської практики на території Польщі, яка складається з таких частин: комплексна мовна та адаптаційна підготовка, підтвердження лікарського диплому; підготовчі курси до складання лікарського іспиту LEK (LDEK); комплексні інформаційні послуги, які забезпечать працевлаштування клієнта лікарем на території Республіка Польща. Пунктом 4.2 договору визначено, що при умові оплати клієнтом пакету, що виключає в себе дві частини програми вартість послуг становить 3 970 євро. За домовленістю сторін оплата здійснюється двома платежами: до 31 серпня 2020 року - 2000,00 євро та до 25 грудня 2020 року - 1 970,00 євро. Позивачі на виконання умов договору сплатити 67 907,35 грн, що згідно курсу НБУ на момент сплати складало 7 940,00 євро. Договори про надання послуг №136/08-К та №137/08-К від 28 серпня 2020 року вступають в силу з моменту їх підписання сторонами і дійсні до 31 грудня 2021 року. Позивачі зазначають, що відповідачем не було надано за цими договорами жодних послуг, позивачі не брали участі в жодному етапі програми чи проекті, при розірванні договору відповідач грубо порушив умови договору, необґрунтовано привласнив кошти, при цьому жодного акту приймання-передачі наданих послуг підписано не було, додаткові договори не підписувались. На думку позивачів, відповідачем було приховано необхідну, доступну, достовірну інформацію про послуги, до договору включені умови, які є несправедливими, порушено принцип рівності сторін договору, чим порушено норми статей 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема несправедливим, на думку позивачів, є пункт 4.3 договору, яким визначено, що у разі відмови клієнта від участі у програмі сплачені кошти підлягають поверненню за фактично розпочаті етапи програми, у яких клієнт не брав участі. Проте в договорі не зазначено коли саме починаються «етапи програми». В цьому ж пункті передбачено, що у разі розірвання договору з оплаченої клієнтом суми утримувати 10%, що становить 397 євро на відшкодування збитків, проте, на думку позивачів, тут наявний обман, оскільки 10% від сплаченої суми 2000,00 євро становить 200 євро, а від загальної суми договору - 397 євро, також цим порушено принцип рівності сторін та не вказано які саме збитки відшкодовуються. Також позивачі вважають договір про надання посередницьких послуг недійсний, оскільки його зміст суперечить нормам чинного законодавства України та не спрямований на реальне настання правових наслідків. Відповідач, укладаючи договір, фактично застосував нечесну підприємницьку практику шляхом здійснення діяльності з посередництва при працевлаштуванні за кордоном без належної ліцензії, необхідність якої передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 №1060, та впродовж тривалого часу не вчиняв жодних дій, які б свідчили про намагання виконувати умови договору. 22 грудня 2022 року [PERSON] повідомив відповідача про те, що термін дії договору закінчився і констатував факт, що послуги згідно п.4.1.2, 4.1.3, 4.1.4 не були надані взагалі. 01 лютого 2023 року [PERSON] отримав відповідь від директора центра «Євромед», в якому зазначено п.4.3 та вказано на відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в програмі. Позивачі не погоджуються із діями відповідача щодо неповернення сплачених коштів у повному обсязі. Також вважають, що незаконні дії відповідача призвели до їх моральних переживань, втрати душевного спокою, що спричинило моральні страждання. Завдану моральну шкоду позивачі оцінюють у розмірі по 10 000,00 грн солідарно. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» та третя особа директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» Біжовець І.С. копію ухвали суду про відкриття провадження в справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримали, конверти разом з надісланими документами повернулись до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.46,47). Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач та третя особа не скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 28 серпня 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» укладено клієнтський договір № 136/08-К про надання послуг (а.с.11-18). Також 28 серпня 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» укладено клієнтський договір № 137/08-К про надання послуг (а.с.22-26). У зазначених договорах сторони обумовили: відповідач взяв на себе зобов`язання надати клієнту передбачені відповідною програмою проекту послуги на території Республіка Польща, які клієнт зобов`язується оплатити (пункт 1.1.); клієнт є учасником проекту в частині реалізації комплексної послуги програми, визначеної цим договору і додатками до нього, а саме: отримання права виконання лікарської практики на території Польщі, яка складається з таких частин: комплексна мовна та адаптаційна підготовка, підтвердження лікарського диплому; підготовчі курси до складання лікарського іспиту LEK (LDEK); комплексні інформаційні послуги, які забезпечать працевлаштування клієнта лікарем на території Республіка Польща (пункт 1.2); після проведення за участю клієнта всіх заходів, передбачених Програмою в рамках відповідної послуги, надання послуги вважається завершеним, після чого клієнт протягом 5 днів підписує акт виконання робіт (пункт 3.2.); у разі незгоди клієнта з Актом виконання робіт він протягом 5 днів направляє листи з чітким обґрунтуванням невідповідностей. Якщо такий лист не був направлений, акт виконаної роботи вважається затвердженим, послуги - прийняті клієнтом, а обов`язки сторін - виконаними повною мірою (пункт 3.3.); за умови оплати клієнтом пакету, що виключає в себе дві частини програми, вартість послуг становить 3 970 євро. За домовленістю сторін оплата здійснюється двома платежами: до 31 серпня 2020 року - 2000,00 євро та до 25 грудня 2020 року - 1 970,00 євро (пункт 4.2); у разі відмови клієнта від участі в Програмі за власним бажанням на будь-якій її підставі оплачені кошти підлягають повернення за фактично непочаті етапи Програми, в яких клієнт не приймає участі. У тому випадку розрахунок проводиться відповідно до вартості зазначеної в п.п. 4.1.1-4.1.4 цього Договору. Крім того, з оплаченої клієнтом суми утримується 10 %, що становить 397 євро відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в Програмі (пункт 4.3.); клієнт має право вимагати повернення коштів, сплачених за послуги програми, за фактично не отримані послуги програми (пункт 2.4.5.); до відносин сторін, які не врегульовані цим договором, будуть застосовуватись законодавчі норми України та Республіки Польщі (пункт 7.2); договори про надання послуг №136/08-К та №137/08-К від 28 серпня 2020 року вступають в силу з моменту їх підписання сторонами і дійсні до 31 грудня 2021 року (пункт 8.1.). 07 вересня та 30 грудня 2020 року [PERSON] та [PERSON] на виконання умов договорів сплатили 4 000 євро та 3 940 євро, що разом становить 7 940,00 євро та підтверджується довідками Bank Pekao (а.с.27, 28). 19 грудня 2022 року [PERSON] подав заяву про розірвання договору, в якій повідомив відповідача про те, що термін дії договору закінчився і констатував факт, що послуги згідно п.4.1.2, 4.1.3, 4.1.4 не були надані взагалі. 01 лютого 2023 року [PERSON] отримав відповідь від директора центра «Євромед», в якому зазначено п.4.3 та вказано на відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в програмі (а.с.29). Листом від 16 лютого 2023 року відповідач повідомив [PERSON] про те, що йому будуть повернуті грошові кошти у розмірі 193 євро. Відповідач зазначив, що згідно з пунктом 4.3. договору у разі відмови клієнта від участі в Програмі за власним бажанням на будь-якій її підставі оплачені кошти підлягають повернення за фактично непочаті етапи Програми, в яких клієнт не приймає участі. У тому випадку розрахунок проводиться відповідно до вартості зазначеної в п.п. 4.1.1-4.1.4 цього Договору. Крім того, з оплаченої клієнтом суми утримується 10 %, що становить 397 євро відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в Програмі (а.с.30-32). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Щодо визнання договорів частково недійсними Перевіряючи доводи позивачів у частині наявності підстав для визнання недійсною умови в п.4.3 договорів про утримання з оплаченої клієнтом суми 10% на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі, суд враховує наступне. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18). У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частини перша, друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містять самосійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Отже, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що: «недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону)». На думку позивачів, відповідач до договорів включив умови, які є несправедливими та порушують принцип рівності сторін договору, що є порушенням вимог статей 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема несправедливим, на думку позивачів, є пункт 4.3 договору, яким визначено, що у разі відмови клієнта від участі у програмі сплачені кошти підлягають поверненню за фактично розпочаті етапи програми, у яких клієнт не брав участі. Укладаючи клієнтські договори про надання послуг сторони виклали умови, зокрема в пункті 4.3 договору, визначили, що у разі відмови клієнта від участі в Програмі за власним бажанням на будь-якій її підставі оплачені кошти підлягають повернення за фактично непочаті етапи Програми, в яких клієнт не приймає участі. У такому випадку розрахунок проводиться відповідно до вартості зазначеної в п.п. 4.1.1-4.1.4 цього Договору. Крім того, з оплаченої клієнтом суми утримується 10 %, що становить 397 євро відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в Програмі. Суд вважає, що умова пункту 4.3. клієнтських договорів про надання послуг про те, що «з оплаченої клієнтом суми утримується 10%, що становить 397 євро на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі», фактично встановлює відповідальність споживача за сам лише факт розірвання договору та не враховує фактичну наявність збитків у надавача послуг. При цьому, за розірвання договору зі сторони відповідача, як надавача послуг, договір не передбачає жодної відповідальності (штрафних санкцій). Разом з тим, будь-яке відшкодування шкоди або збитків передбачає доведення їх наявності. Суд звертає увагу на те, що визначена сторонами умова договору про утримання 397 євро на відшкодування збитків, які нічим не підтверджуються, є несправедливою та такою, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тому вказана умова пункту 4.3. клієнтських договорів про надання послуг підлягає визнанню недійсною із наведених підстав, а вимоги позивачів у цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення коштів Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 1 та 2 ст. 14 ЦК України). Тлумачення ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абз. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ч. 1, 2 ст. 901 ЦК України). Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 906 ЦК України). Відповідно до статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, в тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених ЦК, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «згідно з частиною другою статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Оскільки статтею 530 ЦК України не передбачено, у який спосіб та в якій формі повинна бути заявлена вимога кредитора до боржника, отже, звернення особи щодо повернення боргу з позовною заявою до боржника є одним із варіантів вимоги в розумінні частини другої статті 530 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту»». Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: partial