Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

У вересні 2025 року представник позивача [PERSON] звернулась до Великоолександрівського районного суду Херсонської області із позовом в інтересах [PERSON] до Держави-агресора російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування завданої матеріальної шкоди,у зв`язку зі збройною агресією російської федерації. Свої вимоги представник позивача мотивував тим, що громадянин України [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме 1/2 частини будинку [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 21.03.2025 року 24 лютого війська РФ перетнули кордон України і розпочали масштабне вторгнення. Російська армія захопила територію Херсонщини в перші дні повномасштабного вторгнення, а прикордонні населені пункти у перші години. Одним із них стало м. Скадовськ. З 24.02.2022 року представники військового командування російської федерації завдавали ракетних ударів, робили обстріли з далекобійних артилерійських систем та використовували інші знаряддя ведення війни в напрямку населених пунктів Херсонщини. Саме російська федерація вчинила дії, які призвели до втрати Позивачем належного йому майна. Так, у ніч проти 24 лютого президент [PERSON] у відеозверненні заявив про початок «спеціальної військової операції» проти України. У низці українських міст прогриміли вибухи. За першу добу військової операції Російська Федерація випустила понад 160 ракет по території України. Через постійні обстріли, окупацію, загрозу життю, здоров`ю та через загрозу позбавлення свободи окупантами Позивач був змушена залишити місце свого проживання, все своє майно та в екстреному порядку виїхати. Тому Позивач позбавлений можливості володіти нерухомим майном. На час звернення з цим позовом територія знаходження майна позивача продовжує бути тимчасово окупованою, що підтверджується, зокрема, інформацією з Переліку територіальних громад. Таким чином, станом на дату подання цього позову Позивач не має можливості володіти, використовувати та розпоряджатися власним майном і протиправно обмежений у здійсненні права власності на належне йому майно у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, здійснення останньою обстрілів, тимчасовою окупацією та мінуванням відповідних територій України. Єдиним для позивача способом захисту своїх порушених майнових прав є звернення до суду для отримання відшкодування шкоди завданої агресією Російської Федерації. Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 листопада 2025 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Представник позивача, позивач в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Вимоги позову підтримують у повному обсязі, просять його задовольнити. 11 грудня 2025 року представник позивача надав заяву про збільшення позовних вимог в обґрунтування якої зазначив, що в позовній заяві позивач просить стягнути з держави Російської Федерації на її користь матеріальну шкоду у розмірі 463 507 (чотириста шістдесят три тисячі п`ятсот сім) гривень. 80 коп. У зв`язку з тим, що позивач не має доступу до вище вказаного будинку, іншого майна на підконтрольній території України у неї не має, тому вважають за необхідне збільшити розмір позовних вимог. [PERSON] до повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України у своєму будинку зробила евроремонт, на який витратила 150 000 грн, це і заміна дерев`яних вікон на металопластикові, заміна дерев`яних полів у кімнатах на ламінат, поклейка на стіни кімнат шпалер, заміна даху з шиферу на металочерепицю. Крім того, були придбані нові меблі на суму 200 000 грн.: кухонна стінка та кухонний гарнітур -стіл зі стільцями; 2 спальні гарнітури; диван; шафа для одягу; 2 холодильні камери; холодильник; пральна машина; газова плита; мікрохвильова піч; посуд; кухонний комбайн; кавомашина; постільна білизна. Все це залишилося у будинку на окупованій території. У зв`язку з викладеним проситьзбільшити розмір позовних вимог до загальної суми 813 507 (вісімсот тринадцять тисяч п`ятсот сім ) грн. 80 коп. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, про що свідчить оголошення на веб-сайті «Судова влада». При цьому, суд не мав змоги повідомити відповідача про розгляд цієї справи дипломатичними каналами, оскільки дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією на час розгляду цієї справи розірвано. Також суд позбавлений можливості безпосередньо повідомляти відповідальний орган державної влади рф про розгляд цієї справи через запроваджений санкційний режим та відсутність поштового сполучення між Україною та рф. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З огляду на усе зазначене вище та зважаючи на релевантну практику Європейського суду з прав людини, суд констатує, що відповідач був належним чином повідомлений та обізнаний про розгляд цієї справи, мав реальну можливість та був зобов`язаний ознайомитись із змістом позовної заяви та доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, мав можливість слідкувати за станом розгляду справи та ознайомитись зі змістом постановлених по ній ухвал. Однак, відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, правом надання відзиву на позов не скористався, до засідання суду не прибув, про причини відсутності не повідомив. Жодних пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу суду не надходило. Оскільки відповідачем у цій справі є російська федерація, тобто держава, суд враховує реальну можливість відповідача призначити уповноваженого представника для участі у цій справі та забезпечити його прибуття у відповідні судові засідання у цій справі, а також забезпечити підготовку цим представником належним чином оформлених заяв по суті цієї справи, якою відповідач свідомо не скористався. Також, відповідач не заперечував проти розгляду судом цієї справи, будучи про неї обізнаним, на необхідності застосування судом будь-яких обмежень та/або імунітетів не наголошував, що свідчить про згоду відповідача на розгляд цієї справи. За інформацією Міністерства закордонних справ України 24.02.2022 року розірвано дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією, у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території росії та діяльність її дипломатичних установ на території України, зупинено. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 року з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права. Відтак, у зв`язку з військовою агресією рф суд був позбавлений можливості здійснювати повідомлення відповідача про розгляд даної справи засобами поштового зв`язку та звернутися до суду держави-відповідача з судовим дорученням про вручення документів, за виключенням через сайт судової влади. Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни, немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від російської федерації або повідомлення про вручення такого запиту, не потрібно. Таким чином, суд доходить до висновку про можливість розгляду цієї справи за відсутності відповідача та про необхідність її вирішення за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. ст.4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12,13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме житлового будинку 1/2 частини будинку [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 21.03.2025 року справа № 650/5321/24 та Витягом з Державного реєстру речових прав від 23.05.2025 року. 24 лютого 2022 року російські війська з Криму вдерлися до Генічеського і Скадовського районів. З 09 березня 2022 року і по теперішній час м. Скадовськ знаходиться під тимчасовою окупацією РФ, що підтверджується наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 за №1668/39004 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», вся територія Скадовського району Херсонської області ( [NUMBER] ) вважається тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України. У зв`язку з загрозливою ситуацією для життя та здоров`я [PERSON] , а також небажанням жити в окупації, позивач вимушений був покинути свою квартиру, все нажите майно та на початку повномасштабного вторгнення російської федерації виїхати до виїхати до м. Українка Обухівського району Київської області. В силу постанови КМУ від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» особа яка отримала від держави Україна довідку ВПО або від іноземної держави статус біженця/тимчасового захисту/міжнародного захисту є потерпілою, постраждалою особою, жертвою війни, яку здійснює російська федерація. Дана довідка та статус біженця/тимчасового захисту/міжнародного захисту є беззаперечним доказом врятування особи від вбивства, тілесних ушкоджень тощо шляхом виїзду з постійного місця проживання/реєстрацїї де відбуваються бойові, військові дії в більш безпечний населений пункт, область тощо. Загальна площа житлового будинку по [ADDRESS] складає 70,5 квадратних метрів, у вказаному будинку [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частина, що складає 35,25 квадратних метрів. У вказаному будинку позивачка зробила евроремонт, придбала нові меблі, побутову техніку. Згідно Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 22.04.2025 року оціночна вартість 1/2 частини будинку (що складає 35,25 квадратних метрів) по [ADDRESS] , складає 358 952 грн. 74 коп., оціночна вартість земельної ділянки для обслуговування житлового будинку кадастровий номер 6524785000:01:001:0014 складає 104 555 грн. 06 коп. Таким чином, позивачу [PERSON] діями рф, внаслідок вторгнення та окупації с. Широке Скадовського району Херсонської області завдано матеріальної шкоди, внаслідок неможливості користуватися вищевказаним майном. А оскільки [PERSON] не має іншого житла та можливості користуватися належним їй майном, то їй спричинена матеріальна шкода у розмірі - 463 507 грн. 80 коп. Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»(підстави визначення підсудності справ судам України), - суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За приписами ст. 22 ЦК України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 вказаної статті). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Дана обставина також не підлягає доказуванню згідно з ч.3ст.82 ЦПК України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження - військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974. При цьому, суд вважає, що з огляду на протиправний, безпідставний та нічим не спровокований характер вторгнення на територію України, російська федерація несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну цивільним фізичним та юридичним особам у результаті вчинення нею протиправної збройної агресії, в тому числі і за майнову шкоду, заподіяну майну фізичних та юридичних осіб Збройними Силами України під час здійснення ними законного права на самозахист території нашої держави. Уся шкода, завдана під час повномасштабного вторгнення росії на територію України є такою, що завдана з вини російської федерації, з огляду на те, що російська федерація не мала жодних законних підстав для збройного вторгнення на територію України, отже саме на відповідача, згідно норм ст. 1166 Цивільного кодексу України, покладено обов`язок щодо відшкодування цієї шкоди. Беручи до уваги приписи статті 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Діями з боку рф було порушено гарантоване ст. 41 Конституції України право власності [PERSON] . Тобто безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є рф. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог судом враховано, що рф, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З огляду на усе зазначене вище, суд доходить до висновку, що позивачем доведено факт завдання йому матеріальних збитків відповідачем, оскільки позивач надав до суду належні, достатні та допустимі докази спричинення збитків. Сам факт збройної агресії РФ проти України є причиною виникнення ситуації, за якої [PERSON] , понесла істотні збитки та змушена відстоювати своє порушене відповідачем права в судовому порядку. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про збільшення розміру позовних вимог суд зазначає наступне: Представником позивача, позивачем не надано суду докази на підтвердження обставин, зазначених у заяві про збільшення позовних вимог, а саме проведення ремонту у вказаному житловому будинку та відповідно його вартості, яка згідно заяви складає 350000 тисяч гривень. Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі на підставі п. 22 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial