Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 27 березня 2025 року надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро Кредитних історій», третя особа: Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», про захист прав споживачів, в якій позивач просив суд: -Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити з усіх баз даних, володільцем/держателем/ розпорядником тощо яких є ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію про [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) як позичальника (боржника) Aкціонерного Товариства «Банк Кредит Дніпро» та про наявність у нього заборгованості перед Aкціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» за іпотечним договором № SR4450145 від 01.09.2018 року в розмірі 39 578,30 USD. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що перевіряючи свою кредитну історію на сайті Українське бюро кредитних історій, ним було виявлено, що в його кредитній історії міститься інформація про активні кредити, зокрема, за іпотечним кредитом №SR4450145 від 01.09.2018 року в розмірі 39578,30 USD. Проте він ніколи не укладав даного кредитного договору. На адвокатський запит від 03.03.2025 року AT «Банк Кредит Дніпро» від 07.03.2025 р. № 20-3765 повідомив, що потрібно зазначити правильні реквізити договору, а саме: дати договору, його номеру та назви, проте [PERSON] дана інформація не відома, так як договір іпотеки №SR4450145 від 01.09.2018 року не укладався. Оскільки, Позивач не укладав кредитного договору №SR4450145 від 01.09.2018 року, а відтак не надавав своєї письмової згоди на поширення інформації для формування кредитної історії за таким договором внесення відповідачем такої інформації до його кредитної історії вважав безпідставним. Тому пославшись на вимоги Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» просив позовні вимоги задовольнити (а.с. 1-4). 01 грудня 2025 року представником відповідача надано письмові пояснення на позовну заяву в яких зазначили, що правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» У ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обіг кредитних історій» визначено, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію; ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро (далі - Користувач)- юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування); суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія. У ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію формування та обіг кредитних історій» зазначено, що джерелами формування кредитних історій зокрема є відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про організацію формування та обіг кредитних історій» інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію про себе, що ідентифікує його як Користувача; про суб`єкта кредитної історії, яка визначена п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону. У відповідності до ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», бюро вилучає з кредитної історії: 1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. Бюро має право за участю Користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим Користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та Договором Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 24 березня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 12-13). Ухвалою судді від 28 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених судом недоліків (а.с. 14-15). 11 квітня 2025 року після усунення позивачем виявлених судом недоліків ухвалою судді від 11 квітня 2025 року провадження у справі було відкрито (а.с. 23-24) 12 травня 2025 року представником позивача через систему «Електронний суд» було подано клопотання про витребування доказів (а.с. 29-30), яке ухвалою судді від 28 травня 2025 року було задоволено (а.с. 37-38). 30 червня 2025 року на виконання ухвали суду про витребування доказів надано інформацію та документи (а.с. 41-81). 09 вересня 2025 року представником позивача через систему «Електронний суд» було подано клопотання про зміну предмету позову (а.с 86-89), яке ухвалою судді від 15 жовтня 2025 року було залишено без розгляд у зв`язку з пропуском строку на його подачу (а.с. 117-119). Не погодившись з ухвалою судді від 15 жовтня 2025 року представником позивача було подано апеляційну скаргу на вказану ухвалу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2026 року апеляційну скаргу представника позивача залишено без задоволення, ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 15 жовтня 2025 року буз змін (а.с. 147-149). У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Фактичні обставини, встановлені судом На сайті Українське бюро кредитних історій, позивачем було виявлено, що в його кредитній історії міститься інформація про активні кредити, зокрема, за іпотечним кредитом №SR4450145 від 01.09.2018 року в розмірі 39578,30 USD. Проте як зазначив позивач він ніколи не укладав даного кредитного договору. Вважав доцільним зобов`язати відповідача вилучити з усіх баз даних, володільцем/держателем/ розпорядником тощо яких є ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію щодо нього як позичальника (боржника) AT «Банк Кредит Дніпро» та про наявність у нього заборгованості перед AT «Банк Кредит Дніпро» за іпотечним договором № SR4450145 від 01.09.2018 року в розмірі 39 578,30 USD. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статті 16 ЦК України не містить такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання дій протиправними. Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію визначаються Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Відповідно до ст. 3 Закону ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу). Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро кредитних історій - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію . Ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону. Ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» джерелами формування кредитних історій є відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що позивач, який оскаржує достовірність інформації в кредитній історії, зобов`язаний надати переконливі докази відсутності фінансових зобов`язань перед конкретними кредиторами. Зокрема позивачем на підтвердження своїх вимог не надано суду доказів про відсутність зобов`язань. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їхній сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і відмовляє у його задоволенні. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного та

Outcome: dismissed