Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

В проваджені суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків Зоряна Іванівна, про визнання недійсним договору дарування. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.02.2025 прийнято справу до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.04.2025 витребувані докази по справі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.09.2025 закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду. Позов обґрунтований тим, що 13 серпня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування комерційного приміщення № 137, у будинку [ADDRESS] . Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків Зоряною Іванівною та зареєстровано в державному реєстрі за № 3650. Відповідно до вказаного договору [PERSON] - дарувальник, подарувала комерційне приміщення своєму чоловікові [PERSON] - обдарований. [INFO] [PERSON] помер. Причиною смерті стало самогубство. 18 жовтня 2024 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 606 2024, зареєстрована у реєстрі за № 73151302. Позивач вважає, що вказаний вище договір має бути визнаний недійсним, як такий, шо укладений під впливом важкої для неї обставини, на підставі ст. 233 ЦК України. Так, оскаржуваний договір був укладений нею на вимогу її покійного чоловіка. За декілька місяців до укладення договору в нього значно погіршилося психічне здоров`я. Обставини, що похитнули його здоров`я стали важкі стосунки із його батьками - [PERSON] та [PERSON] . Починаючи із 2024 року відповідачі стали тиснути на її покійного чоловіка з вимогою переписати все наявне у позивача нерухоме майно на нього. Ці напади здійснювалися щоденно та наполегливо, відповідачі постійно, при кожній зустрічі, а деколи й просто по телефону, шантажували та тиснули на її покійного чоловіка. Одного разу, під час перебування у їхній квартирі, відповідачами були відібрані кошти, що спільно були зароблені позивачем та її чоловіком. Умовою повернення вказаних коштів була реєстрація всього нерухомого майна, що належало позивачу на [PERSON] . Вказана ситуація не лише згубно впливала на її покійного чоловіка, але й негативно відбивалася на їхньому сімейному житті. Апогеєм тиску батьків на її чоловіка були весна та літо 2024 року, коли вони настільки вчиняли тиск на нього, що він був змушений звертатись до психіатра. Вперше, в період 18.04.204 року по 02.05.2024 року. Тоді батьки її покійного чоловіка почали тиснути на нього ще сильніше, кожне спілкування із ними закінчувалось скандалом та звинуваченнями. Після госпіталізації чоловіка весною 2024 року батьки почали тиснути на нього з новою силою. Внаслідок чого його психічний стан значно погіршився, і він був змушений повторно звернутися за допомогою до лікарів. Так, 22.07.2024 року він потрапив до КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР», причому був доставлений туди бригадою швидкої медичної допомоги. Причиною госпіталізації стало те, що його психічний стан настільки погіршився через тиск батьків, що він хотів вже покінчити життя самогубством. У виписці із медичної карти стаціонарного хворого № 5502/24 від 31.07.2024 року описані всі вище факти, поставлено діагноз. Звертає увагу суду на те, що такий тиск на [PERSON] зі сторони батьків був та залишається для позивача не зрозумілим. Після повторної госпіталізації у липні 2024 року ситуація погіршилась кардинально. Чоловік все частіше був замкнутий, скаржився на голоси в його голові. Позивач пробувала вивести його із цього стану, але дані спроби були безуспішні. Він постійно стверджував, шо треба перереєструвати майно, щоб батьки повернули кошти. Позивач пробувала пояснити, що кошти не варті його страждань та просила заспокоїтись. На початку серпня 2024 року чоловік остаточно закрився в собі, його стан погіршувався, він вимагав перереєструвати все нерухоме майно на нього, постійно казав, що іншого виходу немає. Казав, що на нього тиснуть. Казав, якщо цього не зробити, то він з собою щось зробить. В серпні, переживаючи за чоловіка, бажаючи покращити його стан, позивач погодилась на перереєстрацію майна, і 13 серпня 2024 року був укладений оскаржуваний договір. Більше того, того ж дня ними було укладено ще три договори дарування. Даними договорами позивач фактично перереєструвала на свого померлого чоловіка все своє нерухоме майно. Всі вказані договори не лише укладені одного числа, вони всі мають послідовні порядкові номери реєстрації у реєстрі нотаріуса. З цього можна встановити, що укладалися всі вони одночасно, та були укладені через важку обставину - психічний стан її чоловіка та страху того, що він з собою щось зробить. Фактично іншого виходу в той момент позивач не мала. Єдиною ціллю позивача було зупинити тиск відповідачів на її чоловіка та бажання зберегти йому життя. Покійний чоловік завжди казав, що все майно має належати їй. Більше того, ним був складений заповіт на ім`я позивача., яким заповідав їй все своє майно. Після здійснення оскаржуваних правочинів, грошові кошти відповідачами так і не були повернуті. Дана обставина повністю знищила емоційно та психічно чоловіка та призвела до його смерті. В останні дні свого життя він неодноразово звертався до приватного нотаріуса із проханням скасувати дані договори. Чоловік розумів, що вчинив помилку. Проте в той день нотаріус перебувала у відпустці та не могла вчиняти нотаріальні дії. Обіцяла чоловікові, що всі договори будуть скасовані після її виходу із відпустки. В момент вчинення самогубства, чоловіком було написано записку, яка і підтверджує всі вказані обставини. Вважає, що всі правочини, що були вчиненні позивачем, та на підставі яких вона подарувала все своє нерухоме майно своєму покійному чоловікові, є такими, що вчинені під впливом важкої обставини. Важка обставина в даному випадку є психічний стан її покійного чоловіка, який вимагав переписати на нього все нерухоме майно задля вирішення конфлікту із відповідачами, що, відповідно до ст. 233 ЦК України, є підставою для визнання договорів недійними. На підставі наведеного, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування комерційного приміщення, шо був укладений 13 серпня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І., та зареєстрований в реєстрі за № 3650. Також просила тягнути з відповітів понесені судові витрати. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила, що комерційне приміщення та інші подаровані об`єкти нерухомого майна, з приводу яких також є спір, були зареєстровані за її чоловіком. Пізніше чоловік подарував її ці об`єкти, проте його батьки були проти цього та почали тиснути на чоловіка щоб він повернув майно собі. Стверджує, що на чоловіка тиснули батьки, він написав передсмертну записку, в якій повідомив це. Поліцією за цим фактом здійснювалося кримінальне провадження, проте справа не була належним чином розслідувана та закрита, її навіть не залучили потерпілою. Визнає, що матеріали справи не місять прямих доказів на підтвердження її слів, проте стверджує, що тиск був, і вона, рятуючи чоловіка який перебував у тяжкому психічному стані, передарувала майно назад чоловіку. Чоловік хотів щоб майно належало їй. Раніше чоловік склав на неї заповіт, яким заповів їй все майно. Як варіант мирової, вона просить відповідача повернути гроші чоловіка (біля 59 000 дол. США і 10 000 тисяч Євро). Стверджує, що кошти забрав відповідач і не повертає. Просила позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Тинів І.Т. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, додатково пояснив, що коли позивачка уклала оспорюваний правочин, то вона вважала, що все майно буде належати їй, так як чоловік склав на неї заповіт. Проте, як виявилося, батьки покійного чоловіка (відповідачі), як непрацездатні особи, мають обов`язкову частку у спадщині, відтак заповіт не усуває їх від кола спадкоємців. Після з`ясування таких обставин позивачка почала висувати претензії до відповідача. Доказів на підтвердження слів позивачки про вчинення правочину під тиском матеріали справи не місять. Звертає увагу, що відповідачі не є стороною договору дарування, а відтак не могли порушити права позивачки. Також зазначає, що аналогічна справа щодо іншого нерухомого майна вже судом розглянута, і у позові відмовлено (справа№344/3007/25). Позивачка навіть не апелювала. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо вчинення будь-якого тиску на покійного сина, стверджує, що ніяких грошей, які належали синові, не брав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків Зоряна Іванівна у судове засідання не прибула, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Від неї до суду 10.03.2026 надійшли пояснення по справі, в яких вона пояснила, що сторони договору дарування [PERSON] та [PERSON] , за декілька днів до укладення договору, для підготовки договорів дарування надали всі необхідні документи. 13.08.2024 сторони договору дарування особисто надали всі документи в оригіналах, ознайомилися із умовами договору та власноручно поставили підписи (а.с.32-33). Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Так, за змістом частини першої статті 233ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року в справі № 686/2093/20 (провадження № 61-5435св22), на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «за змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав передбачених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав передбачених статтею 223 ЦК України». Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Як вже було зазначено, знову ж таки особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах» ( Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 760/9707/17 (провадження № 61-46162св18) Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За статтями 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 27.10.2016 року (а.с.59). 13 серпня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування комерційного приміщення № 137, у будинку [ADDRESS] . Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків Зоряною Іванівною та зареєстровано в державному реєстрі за № 3650. Відповідно до вказаного договору [PERSON] - дарувальник, подарувала комерційне приміщення своєму чоловікові [PERSON] обдарований (а.с.7). Також, 13 серпня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори дарування нежитлових підвальних приміщень у будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] (а.с.9-11). Згідно копії заповіту від 10.12.2020 [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] (а.с.14). Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] перебував на лікуванні у КНП ПОКЦПЗ ІФ ОР із 22.07.2024 по 31.07.2024. Діагноз параноїдна шизофренія, приступодібний-прогредієнтний перебіг, параноїчний синдром (а.с.8). [INFO] [PERSON] помер (а.с.56 на звороті). 18 жовтня 2024 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 606/2024 після смерті [PERSON] , з якої вбачається, що спадкомцями померлого є [PERSON] (дружина), яка спадкує за заповітом, [PERSON] , [PERSON] (батьки), які спадкують за законом та мають право на обов`язкову частку у спадщині, як непрацездатні батьки (ст.1241 ЦК України) (а.с.55-86). Матеріали справи також містять також копії записів на яких вказано «батьки вкрали гроші та довели до спроб самогубства», «винуваті батьки» (а.с.12-13). Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач [PERSON] посилається на те, що оспорюваний правочин був вчинений позивачем під впливом важкої обставини, яка була зумовлена психічним станом її покійного чоловіка [PERSON] , який вимагав переписати на нього все нерухоме майно задля вирішення конфлікту із батьками (відповідачами). З наданих позивачкою доказів матеріали справи місять тільки копії записів: «батьки вкрали гроші та довели до спроб самогубства», «винуваті батьки». Проте, немає об`єктивних даних кому належать ці записи, і за яких обставин вони були написані. З пояснень сторін, за даним фактом здійснювалося кримінальне провадження, яке було закрито. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Як визначено Верховним Судом у постанові від 23.05.2024 року по справі № 501/3591/21, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Крім того, Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20 зазначив, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що позивачем не доведено наявність важких обставин, які впливали на укладення оспорюваного правочину, що вплинули на волевиявлення позивача. Підписання позивачем у нотаріуса оспорюваного договору дарування, відповідало дійсному її волевиявленню і вона розуміла, який саме договір укладає. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що договір дарування вчинено під будь-яким впливом чи примушування до укладення договорів дарування, суду не надано. Окремо суд зазначає, що якщо брати до уваги таку версію, що, маючи заповіт на все майно від обдарованого (покійного чоловіка), позивачка розраховувала, що дарування не призведе до фактичного відчуження нею майна, оскільки вона все одно буде єдиним спадкоємцем за заповітом, проте, не врахувала обов`язкову частку непрацездатних батьків чоловіка у спадщині, - то сама по собі наявність такої помилки щодо подальших правових наслідків, пов`язаних із майбутнім ймовірним спадкуванням, - не змінює волевиявлення позивачки, спрямованого на вчинення такого правочину, як дарування. Вказана версія судом не перевірна, проте є правдоподібною, так як пояснює причини даного спору між спадкоємцями. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed