Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

05.02.2026 позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 04.07.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №04.07.2023-100003467, відповідно до якого остання отримала в кредит грошові кошти в розмірі 13 000,00грн., строком на 42 дні - до 14.08.2023, без можливості продовження вказаного строку, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами 2,1% в день. Вказаний кредитний договір було переоформлено 27.07.2023 шляхом укладання між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] кредитного договору №27.07.2023-010000058, відповідно до якого розмір кредиту склав 13 000,00грн., строк кредитування - 42 дні, до 06.09.2023, без можливості продовження вказаного строку, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами 2,1% в день. Відповідачка належним чином не виконала взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальній сумі 24 466,00грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 13 000,00грн, заборгованості за процентами 11 466,00грн. Просить стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2662,40грн. Ухвалою суду від 09.02.2026 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. 03.03.2026 до суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги не визнала повністю, вважає позовну заяву безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначила, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладання кредитного договору, наявність та розмір заборгованості за ним. Зокрема, позивач не надав первинних бухгалтерських документів на підтвердження видачі грошових коштів. Квитанція Liqpay від 04.07.2023, яку надав позивач, не є первинним бухгалтерським документом та не містить повного номеру банківської картки, на яку нібито перераховано грошові кошти, ПІБ отримувача та те, що переказ здійснено за відповідним кредитним договором. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів підписання кредитного договору відповідачкою електронним цифровим підписом, в тому числі за допомогою одноразового ідентифікатора, який нібито було надіслано у смс-повідомленні. Довідка-розрахунок заборгованості не є доказом, що підтверджує наявність та розмір боргу, оскільки не є первинним бухгалтерським документом та складена в односторонньому порядку позивачем. Відповідачка не отримувала від позивача вимогу (повідомлення) про повернення заборгованості за 30 календарних днів до запланованої дати повернення боргу, що є обов`язковою умовою для дострокового погашення заборгованості. Позивачем не надано доказів, що відповідачка була ознайомлена з правилами кредитування. Умови кредитного договору в частині сплати відсотків не відповідають принципу справедливості, суперечать принципам розумності та добросовісності. Крім цього, вважає, що позовна заява підлягає поверненню позивачу, оскільки підписана від імені позивача [PERSON] за відсутності належних доказів на підтвердження повноважень такої особи на здійснення представництва в цій справі. Просить повернути ТОВ «Споживчий центр» позовну заяву на підставі п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України та відмовити у задоволені позову в повному обсязі. 05.03.2026 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача ТОВ «Споживчий центр» Чехун Ю.В. надійшов відзив на позов, в якому позивач повністю підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та зазначив, що позовні вимоги підтверджуються поданими позивачем належними, допустимими та достатніми доказами. Обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відповідачкою не спростовані. Просить позовні вимоги задовільнити в повному обсязі. 13.03.2026 до суду від відповідачки [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, які за змістом є аналогічними відзиву на позов. Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не прибула за невідомими причинами, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Враховуючи вимоги ст.43, ч.1 ст.223 ЦПК України, відповідно до яких участь у судових засіданнях є правом учасників судового процесу; неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею; відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а також те, що сторони в цій справі скористалися правом на подачу заяв по суті відзиву на позов, відповіді на відзив, з метою виконання завдань цивільного судочинства та своєчасного вирішення спору, економії процесуального часу, за відсутності будь-яких об`єктивних підстав для відкладення судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу в цьому судовому засіданні у відсутність сторін за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Ст.638,640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.525,526,530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1,4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Крім того, до відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Крім того, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Відповідно до ч.1-3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем на даний час визначається Законом України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015р. (далі Закон №675). Відповідно до ст.3 цього Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст.11 зазначеного Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч.1). Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч.3). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч.4). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним (ч.5). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7). У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору (ч.8). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12). Ст.12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Суд встановив, що між ТОВ «Споживчий центр» (кредитор) та відповідачкою [PERSON] (позичальник) 04.07.2023 було укладено кредитний договір №04.07.2023-100003467, відповідно до якого відповідачці було надано кредит в розмірі 13 000,00грн., строком на 42 дні - до 14.08.2023, без можливості продовження вказаного строку, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 2,1% в день. 27.07.2023 між ТОВ «Споживчий центр» (кредитор) та відповідачкою [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №27.07.2023-010000058 на тих самих умовах із строком кредитування - 42 дні, до 06.09.2023. Вказані кредитні договори укладені в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», і складаються із Пропозиції про укладання кредитного договору (оферти), розміщеної на веб-сайті кредитодавця в загальному доступі та в особистому кабінеті позичальника, Заявки позичальника, сформованої на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, про обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем, Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформованої на сайті кредитодавця, та підписаної позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого ним в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті. Згідно з п.2.3 вказаних кредитних договорів вони укладаються в такому порядку: 2.3.1. кредитодавець розміщує на власному вебсайті пропозицію укласти електронний договір (оферту); 2.3.2. позичальник, який має намір укласти електронний кредитний договір, ідентифікується (реєструється) в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті; 2.3.3. позичальник в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця обирає умови, на яких бажає укласти електронний кредитний договір; 2.3.4. у випадку погодження кредитодавця на обрані позичальником умови кредитодавець у особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця направляє позичальнику пропозицію про укладення кредитного договору (оферту) та заявку, а також формує формуляр форми відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) в електронній формі для її заповнення та підписання позичальником; 2.3.5. також для підписання позичальником відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) позичальнику передається одноразовий ідентифікатор в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті; 2.3.6. позичальник, який прийняв (акцептував) пропозицію укласти електронний договір на умовах, викладених у вищевказаних пропозиції про укладення кредитного договору (оферту) та заявці, підписує відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отриманим ним у вищевказаному порядку; 2.3.7. примірник договору споживача підписується кваліфікованим електронним підписом уповноваженого працівника кредитодавця із кваліфікованою електронною позначкою часу. Ідентифікація позичальника [PERSON] здійснена шляхом отримання ідентифікаційних даних через систему BankID НБУ. За змістом кредитних договорів, додатків до анкети позичальника смс-повідомлення з кодом (одноразовим ідентифікатором) для підписання договору були надіслані на зазначений позичальником [PERSON] основний/фінансовий номер телефону « [NUMBER] ». Кредитний договір №04.07.2023-100003467 від 04.07.2023 підписаний позичальником [PERSON] одноразовим ідентифікатором «Н576», кредитний договір №27.07.2023-010000058 від 27.07.2023 «А655». Згідно з кредитними договорами надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на зазначений позичальником [PERSON] електронний платіжний засіб « [NUMBER] ». Згідно з квитанцією №2335377533, через платіжну систему LIQPAY, ідентифікатор еквайра АТ КБ «ПриватБанк», 04.07.2023 о 22.05год було здійснено переказ грошових коштів в сумі 13 000,00грн. на картку № [NUMBER] , призначення платежу видача за договором 04.07.2023-100003467. Згідно з заявою позичальника [PERSON] від 27.07.2023 остання просила зарахувати вимогу позичальника про видачу кредиту в розмірі 13000,00грн за кредитним договором №27.07.2023-010000058 в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту в розмірі 13000,00грн за кредитним договором №04.07.2023-100003467 від 04.07.2023. Відповідно до умов кредитного договору №27.07.2023-010000058 від 27.07.2023 та Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки, яка є невід`ємною його частиною, загальна сума процентів за користування кредитом в розмірі 13000,00грн. за період з 27.07.2023 до 06.09.2023 становить 11466,00грн і сплачується рівними платежами по 3822,00грн 09.08.2023, 23.08.2023, 06.09.2023. Загальна вартість кредиту 24466,00грн. Згідно з довідкою-розрахунком, складеною представником ТОВ «Споживчий центр», заборгованість позичальника/відповідачки [PERSON] за кредитним договором №27.07.2023-010000058 від 27.07.2023 становить 24 466,00грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 13 000,00грн, заборгованості за процентами 11466,00грн. (нараховані за період з 27.07.2023 до 06.09.2023). Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню. В даному випадку суд виходить з того, що сторони є вільними в укладанні договору та визначенні його умов. Кредитний договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов такого виду договорів, що підтверджується їх підписами у відповідному письмовому документі. При цьому, кредитний договір, укладений в інформаційно-телекомунікаційній системі шляхом обміну електронними повідомленнями, з підписанням електронним цифровим підписом, електронним підписом з одноразовим ідентифікатором або іншим аналогом власноручного підпису, відповідно до ст.207 ЦК України, ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним, тобто недійсним в силу закону, та відповідно до ст.215 ЦК України визнання його таким судом не вимагається. В силу приписів ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010). При цьому, встановлення обставин, за яких правочин може бути визнаний недійсним/нікчемним, за відсутності відповідних заперечень з боку заінтересованої сторони, виходить за межі судового розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором. В цій справі суд вважає встановленим та доведеним, що позивач ТОВ «Споживчий центр» як кредитор та відповідачка [PERSON] як позичальник, діючи вільно, на власний розсуд, уклали 04.07.2023 кредитний договір №04.07.2023-100003467, відповідно до якого відповідачка отримала в кредит грошові кошти в сумі 13000,00грн. шляхом їх перерахування на її платіжну банківську картку, зобов`язавшись повернути їх та сплатити проценти за користування ними в порядку та строки, визначені договором. В подальшому 27.07.2023 між сторонами було укладено кредитний договір №27.07.2023-010000058 на тих самих умовах, але із іншим строком повернення кредиту до 06.09.2023. Обидва договори укладені в електронній формі через ІТС Товариства, оформлені письмовим документом і підписані сторонами в передбачений чинним законодавством спосіб, зокрема, позичальником/відповідачкою електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з положеннями ст.207,1055 ЦК України, ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». При цьому, відповідачка [PERSON] під час укладення кредитних договорів була ідентифікована через систему BankID. Зазначені в кредитних договорах персональні дані позичальника/відповідачки [PERSON] є актуальними на час розгляду цієї справи. Жодних обставин, які б вказували на нікчемність (недійсність) вказаних кредитних договорів внаслідок недотримання обов`язкової письмової форми кредитного договору, судом не встановлено, тому вони є чинними і обов`язковими для виконання. Судом встановлено, що кредитор ТОВ «Споживчий центр» виконав свої зобов`язання та за посередницьких послуг АТ КБ «ПриватБанк» як еквайра платіжної системи LIQPAY перерахував 04.07.2023 грошові кошти в сумі 13000,00грн на платіжну картку відповідачки « [NUMBER] », яка була зазначена останньою в Заявці на укладання кредитного договору. При цьому, в подальшому при укладанні кредитного договору №27.07.2023-010000058 від 27.07.2023 сторони погодили зарахування вимоги позичальника [PERSON] про видачу кредиту в розмірі 13000,00грн за кредитним договором №27.07.2023-010000058 в рахунок вимоги кредитора ТОВ «Споживчий центр» про повернення суми кредиту в розмірі 13000,00грн за кредитним договором №04.07.2023-100003467 від 04.07.2023. Тобто відповідачка [PERSON] після укладання кредитного договору №27.07.2023-010000058 від 27.07.2023 фактично продовжила користуватись грошовими коштами, які були отримані нею 04.07.2023 на підставі кредитного договору №04.07.2023-100003467 від 04.07.2023. За умовами кредитного договору №27.07.2023-010000058 від 27.07.2023 відповідачка зобов`язана була повернути кредит в сумі 13000,00грн в кінцевий строк 06.09.2023, сплативши за цей період проценти за користування ним в загальному розмірі 11466,00грн. Разом з тим, відповідачка порушила умови укладеного кредитного договору, свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними в погоджений сторонами строк належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, стягнення якої позивач як кредитор має право вимагати в судовому порядку. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка послалась на те, що позивач не довів факту укладання та підписання нею кредитного договору одноразовим ідентифікатором, направлення його на належний їй номер телефона, отримання нею коштів, користування ними та розміру заборгованості. Разом з тим, такі доводи відповідачки об`єктивно та достовірно спростовуються наданими позивачем та безпосередньо дослідженими судом письмовими доказами паспортами споживчого кредиту, пропозиціями Товариства про укладання кредитного договору (оферта), заявками позичальника на обрання умов кредитування, додатками до анкети позивальника, підтвердженнями укладання кредитного договору, таблицями обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки (графік платежів) за кредитними договорами, інформацією про ідентифікацію позичальника через систему BankID НБУ, квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» про переказ коштів через платіжну систему LIQPAY, довідкою-розрахунком заборгованості, які суд вважає належними, допустимими та достатніми для ухвалення рішення у цій справі. На спростування обставин, якими позивач обґрунтував позовні вимоги, відповідачка не подала жодних належних та допустимих доказів, що в силу принципу змагальності сторін є її обов`язком. Зокрема, доказів того, що вказані у договорах та підтверджені під час ідентифікації через систему BankID персональні дані їй не належать, відповідачкою суду не надано, тоді як наведений позивачем алгоритм укладення договорів виключає підстави вважати, що без їх погодження відповідачка не могла би отримати кредитні кошти.Про вчинення шахрайських дій, заволодіння персональними даними, мобільним номером телефону та платіжною карткою, їх використання третіми особами з метою заволодіння грошовими коштами відповідачка в заявах по суті не вказувала. Також відповідачка не довела, що платіжна картка « [NUMBER] », зазначена в кредитних договорах, їй не належить або, що кошти в сумі 13000,00грн на неї 04.07.2023 не надходили. Таким чином, неналежне виконання відповідачкою як боржником добровільно узятих на себе зобов`язань за кредитним договором є порушенням прав кредитора, які підлягають судовому захисту в обраний позивачем спосіб. Так, в межах цієї справи позивач вимагає стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором №27.07.2023-010000058 від 27.07.2023 в загальному розмірі 24446,00грн, яка складається із заборгованості за сумою кредиту - 13000,00грн., заборгованості за процентами 11466,00грн. Вказаний розмір заборгованості визначений кредитором/позивачем станом на 06.09.2023, тобто на момент закінчення строку кредитування, погодженого сторонами в кредитному договорі. Жодних нарахувань поза межами вказаного строку позивач не здійснював, що узгоджується з приписами ст.631,1048 ЦК України, відповідно до яких сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки, зокрема, щодо нарахування та сплати процентів за користування позикою, лише протягом строку дії такого договору. При цьому, суд зауважує, що у цій справі ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема, надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні бухгалтерські документи, які є обов`язковими для банківських установ, тому наданий суду позивачем довідка-розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру. Враховуючи, що визначений позивачем розмір заборгованості за кредитним договором ґрунтується на умовах кредитного договору та нормах чинного законодавства, підтверджений належним чином та відповідачкою не спростований, суд вважає, що визначена позивачем заборгованість підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] в повному обсязі, у зв`язку з чим позов ТОВ «Споживчий центр» слід задовольнити повністю. Доводи відповідачки [PERSON] про необхідність повернення позовної заяви позивачу на підставі п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України через відсутність документально підтверджених повноважень представника позивача на подання до суду цього позову, суд вважає безпідставними, оскільки вказане питання підлягає вирішенню судом на стадії відкриття провадження. В даному випадку суд прийняв позовну заяву до судового розгляду та відкрив провадженні у ній, обставин, які вказували на наявність підстав для її повернення, судом не встановлено. Повноваження представників позивача в цій справі підтверджені належним чином. Ухвалюючи рішення, суд також враховує висновки Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п.32-41 Висновку №11 (2008)), згідно з якими звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до усталеної позиції Європейського суду з прав людини, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00). Згідно з ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 2662,40 грн.

Outcome: approved