Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 35000 євро та суму сплаченого судового збору 14459,10 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.06.2025 між сторонами було укладено договір позики грошових коштів у сумі 35000 євро, згідно умов якого позивач передав відповідачу визначену договором суму грошей, а відповідач зобов`язався повернути таку ж суму грошей в тій же валюті до 31.07.2025, про що видав письмову розписку. У порушення взятих на себе зобов`язань по договору позики, не зважаючи на його численні нагадування, до даного часу відповідач не повернув позичені гроші. За таких обставин позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, а також суму сплаченого судового збору. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Нижнику Г.П. На запит Олевського районного суду Житомирської області надійшла інформація стосовно зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] . Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 22.09.2025 заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково. Накладено решт на нежитлові сільськогосподарські будівлі загальною площею 585,3 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2618283918060 та земельну ділянку площею 0,97 га, кадастровий номер 1824487200:17:000:0089, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1848467418244, на якій знаходяться вищезазначені нежитлові сільськогосподарські будівлі, які належать [PERSON] . В задоволенні решти вимог заяви відмовлено. Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 14.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 16.12.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, проте на адресу суду надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити повністю, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд повідомив, заперечень на позов до суду не надходило, з заявами про ознайомлення зі справою до суду не звертався, будь-яких заяв по суті не подавав, правом подання відзиву не скористався. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. У ч. 4 ст. 223 ЦПК України зазначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно вимог ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав та приймаючи до уваги, що позивач не заперечує щодо винесення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 25.06.2025 [PERSON] позичив грошові кошти у сумі 35000 Євро [PERSON] про що було укладено письмову розписку, які останній зобов`язався повернути до 31.07.2025. Відповідно до вказаної розписки, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 35000 Євро, які зобов`язувався повернути до 31.07.2025. До письмової розписки долучено копію паспорта громадянина України, РНОКПП [PERSON] та виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 7-10). Також 04.08.2025 позивач направив на адресу реєстрації відповідача вимогу про повернення коштів, яка залишилась без реагування (а.с. 12-13). Разом з тим, у встановлений строк, відповідач [PERSON] борг не повернув. Матеріали справи доказів зворотного не містять, як і не містять доказів часткового погашення відповідачем заборгованості. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) також свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане позичальником. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у позивача [PERSON] виникло право звернення до суду за захистом порушених прав та стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики та таке право підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як визначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як визначено у ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зміст власноручно написаної [PERSON] розписки про зобов`язання повернути борг [PERSON] у розмірі 35000 євро свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ній зобов`язання їх повернення. Відповідач договір позики не оспорював, у тому числі, за його безгрошовістю. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована. В силу положень статті 204 ЦК України договір позики, укладений між сторонами у справі є правомірним та чинним, тому підлягав виконанню сторонами. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Отже, договір позики, укладений між сторонами у справі, є правомірним та чинним, тому підлягає виконанню сторонами. При цьому, відповідачем не надано висновку експерта та не заявлялось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на підтвердження того, що складена розписка ним не писалась та не підписувалась. Тобто відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування отримання грошових коштів, а, отже, відсутності підстав для не повернення боргу. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Отже, відповідач зобов`язаний був повернути позивачу суму боргу в розмірі 35000 євро до 31.07.2025. 04.08.2025 позивач направив на адресу реєстрації відповідача вимогу про повернення коштів, яка залишилася без реагування. Відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення боргу позивачу, відтак, позовні вимоги про стягнення боргу в розмірі 35000 євро, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц провадження № 14-446цс18, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, враховуючи зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у тій самій валюті в якій було надано позику, тобто у євро. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову необхідно покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved