Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

16.12.2025 до Хортицького районного суду м. Запоріжжя звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свій позов обґрунтовує тим, що в квартирі зареєстровано чотири особи, а саме: позивачка, її дочка [PERSON] , її син [PERSON] , та онука [PERSON] . Зазначене підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою головою правління ОСББ «Ювілейний 20» від 01.12.2025. Незважаючи на цю обставину, відповідачі у квартирі не проживають з лютого 2014 року. Особистих речей відповідачів у квартирі немає. Оскільки [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , на них нараховуються комунальні платежі, та квартирна плата, які вони не сплачують. З цієї підстави позивачка несе додаткові витрати по сплаті комунальних платежів та не може оформити субсидію. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням у зв`язку із тим, що без поважних причин не проживають в квартирі більш ніж 6 місяців. 06.01.2026 ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя позов було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 11.02.2026 до суду представником позивача [PERSON] адвокатом Мєдвєдєвою А.В. було подане клопотання про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи, а саме: інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №463369420 від 09.02.2026. 12.02.2026 ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача адвокат Медвєдєва А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Додатково пояснила, що зареєстроване місце проживання відповідачі покинули в 2014 року за власним бажанням, особистих речей відповідачів в квартирі немає. 18.03.2026 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в судовому засіданні 23.03.2026 року без участі позивача та його представника, просять позовні вимоги задовольнити. У судове засідання відповідачі повторно не з`явились, своєчасно та належним чином були повідомлені про дату, час та місце слухання справи, про причини неявки не повідомили, відзив на позов не подали. У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 5 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Так, згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Даний факт підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку/квартирі осіб від 01.12.2025 виданою в.о. голови правління ОСББ «Ювілейний 20» Тритиніченко С.І. Актом, виданим в.о. голови правління ОСББ «Ювілейний 20» Тритиніченко С.І. від 01.12.2025 підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з лютого 2014 року по час видачі довідки не проживає за адресою місця реєстрації. Згідно акту, виданим в.о. голови правління ОСББ «Ювілейний 20» Тритиніченко С.І. від 01.12.2025 [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з лютого 2014 року по час видачі довідки не проживає за адресою місця реєстрації. Крім цього факт не проживання відповідачів у житловому приміщенні підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає сторін, як своїх сусідів. За адресою [ADDRESS] проживає позивачка разом із дочкою [PERSON] . ЇЇ син [PERSON] та онука [PERSON] не проживають в квартирі з 2014 року, бо виїхали до Криму. Раніше постійно чула дитину за стіною, так як живуть у сусідніх квартирах, зараз не чує. Відвідує позивачку приблизно раз на тиждень і речей відповідачів в квартирі не бачила з того часу, як вони поїхали. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2011 року мешкає за адресою [ADDRESS] , а з 2022 року виконує обов`язки голови правління ОСББ «Ювілейний 20» де і проживає позивачка. Приблизно два рази на тиждень відвідує позивачку [PERSON] , допомагає їй сплачувати за комунальні послуги через мобільні додатки. Про існування відповідачів знає лише зі слів позивачки, їх особистих речей в квартирі ніколи не бачила. Про можливі факти перешкоджання позивачкою у користуванні квартирою відповідачам свідку не відомо. Після смерті сина [PERSON] позивачка - [PERSON] проживає одна. Будь-яких скарг щодо неможливості проживати у квартирі до правління ОСББ від відповідачів не надходило. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачка є його тещою. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] поїхали у лютому 2014 року до Сєверодонецька, потім в Крим. Вони самостійно прийняли таке рішення. Всі свої речі забрали, тому їх кімната зараз вільна. Раніше вони підтримували спілкування, зараз не спілкуються. Позивачку відвідує часто приблизно 2-3 рази на тиждень, разом із своєю дружиною допомагають [PERSON] сплачувати комунальні послуги. Наразі позивачка проживає одна. Відповідно до Інформаційної довідки № 463369420 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.02.2026 року, відсутні відомості про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми діючого Житлового кодексу України, оскільки спірна квартира не є власністю сторін і спір стосується визнання члена сім`ї наймача житлового помешкання такими, що втратив право користування внаслідок відсутності понад встановлені у законодавстві строки. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 521/5887/17 від 27.08.2021 аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 490/12384/16-ц від 24.10.2018 зазначено, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Європейської конвенції з прав людини (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), яку ратифіковано Україною 17.07.1997 та яка набрала чинності для України 11.09.1997, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Отже, сторона, яка посилається на певні обставини на обґрунтування своїх вимог, зобов`язана навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності таких обставин, суд ухвалює рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Враховуючи вищевикладені вимоги діючого законодавства, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих доказів в їх взаємозв`язку і достатності, належності та допустимості, суд вважає доведеним, що відповідачі не проживають в спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщення. При цьому, суд виходить з того, що відповідачі за власним бажанням та волевиявленням виїхали зі спірної квартири на інше місце мешкання, ніяких перешкод їм в користуванні спірним житлом з боку позивачки чи інших осіб не чинилось, умов, щоб унеможливлювали їх проживання не створювалось, тривалий час вони ним не користується з власної волі, їх особистих речей в квартирі немає, житлово-комунальні послуги не сплачують, однак з реєстраційного обліку не знялись. Крім того, суд враховує, що відповідачі обґрунтованого заперечення проти позову не подали, судові виклики за місцем реєстрації не отримуть, в судове засідання не прибули і жодним чином позовні вимоги не спростували. Належних та допустимих доказів тому, що вони не втратили інтерес до спірної квартири, бажають там мешкати, але з поважних причин не можуть цього зробити, суду не надали. Таким чином, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на житлове приміщення, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved