Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

[PERSON] , [INFO] звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, заінтересована особа: Харківська районна державна нотаріальна контора Харківської області. Заява обґрунтована тим, що 22 липня 1980 року [PERSON] уклав договір купівля-продажу, відповідно до якого він придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Яловенко В.М.та зареєстрованого в реєстрі за № 1102. Під час звернення до нотаріуса з метою оформлення заповіту було виявлено розбіжності у написанні прізвища покупця у договорі купівлі-продажу. Зокрема, прізвище покупця зазначено як « [PERSON] », тоді як відповідно до паспорта громадянина України та реєстраційного номера облікової картки платника податків прізвище заявника зазначено як « [PERSON] ». Зазначена розбіжність виникла внаслідок неправильного перекладу прізвища заявника з російської на українську мову під час оформлення договору. Заявник звернувся до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: 02900742) із письмовим запитом щодо можливості виправлення допущеної у договорі купівлі-продажу від 22 липня 1980 року помилки у позасудовому порядку. Листом № 61/01-16/П від 02 лютого 2025 року Харківська районна державна нотаріальна контора Харківської області повідомила, що справи Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області та облікові матеріали до них за 19431995 роки передані на зберігання до Харківського обласного державного нотаріального архіву, у зв`язку з чим внесення виправлень до договору купівлі-продажу від 22 липня 1980 року є неможливим. У зв`язку з вищевказаними розбіжностями заявник не може у повному обсязі здійснювати свої права як власник будинку, зокрема розпоряджатися належним йому майном, у зв`язку з чим звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа договору купівлі-продажу нерухомого майна.. Посилаючись на вказані обставини, заявник просив встановити факт, що правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] посвідченого 22 липня 1980 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Яловенко В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1102, належить [PERSON] .. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами окремого провадження на 29 серпня 2025 року на 14 год. 00 хв.. Представник заявника адвокат Кунець С.В. до суду надав заяву про слухання справи без його участі, заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документу - підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник заінтересованої особи Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області у судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином, на адресу суду направив заяву про слухання справи без його участі, заперечень проти заяви суду не надано. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані заявником докази, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що заявником (покупцем) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого він придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Яловенко В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1102. Звернувшись до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: 02900742) із письмовим запитом щодо можливості виправлення допущеної у договорі купівлі-продажу від 22 липня 1980 року помилки. Листом № 61/01-16/П від 02 лютого 2025 року заявнику повідомлено про неможливість внесення таких виправлень у зв`язку із переданням справ Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області та облікових матеріалів до них за 19431995 роки передані на зберігання до Харківського обласного державного нотаріального архіву. Факт належності заявнику правовстановлюючого документу договору купівлі-продажу будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Яловенко В.М. 22.07.1980 року, підтверджується: довідкою № 1207/11.02.2025 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11 лютого 2025 року; витягом з реєстру територіальної громади № 2025/001993137 від 11 лютого 2025 року; свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 26 січня 1980 року; свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10 січня 1985 року; довідкою № 1206/11.02.2025 р. з реєстру територіальної громади про місце реєстрації особи; типовим договором про надання населенню послуг з газопостачання від 08 серпня 2012 року; домовою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] ; та квитанцією про сплату комунальних послуг від 26 серпня 2024 року. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій. Суд, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з частиною другою 2 цієї статті у судовому порядку можуть встановлюватися також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом пункту 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до роз`яснення пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Також, відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються в тому числі і показаннями свідків. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючого документа, який необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. Проаналізувавши матеріали справи та наявні у ній документи, суд приходить до висновку, що у договорі купівлі-продажу наявні розбіжності у написанні прізвища покупця. Разом з тим судом достовірно встановлено, що договір купівлі-продажу, факт належності якого просить встановити заявник, складений на ім`я [PERSON] та належить [PERSON] , а зазначення у ньому прізвища « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] .» є помилковим. Як вбачається з викладеного, встановлення вказаного факту породжує юридичні наслідки, оскільки від нього залежить виникнення, зміна або припинення майнових прав заявника. Зокрема, встановлення факту належності договору купівлі-продажу дає заявнику можливість повноцінно розпоряджатися своїм майном, зокрема продавати, дарувати або заповісти його. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим заява [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved