Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» звернулись до суду з позовною заявою, яку двічі уточнено, до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просять стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 22200 грн. за кредитним договором № 4947484 від 12.12.2021, а також просять стягнути з відповідача понесені судові витрати. Зазначена позовна заява надійшла до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 12.05.2025, відповідно до ухвали Криворізького районного суду Дніпропетровсьої області від 15.04.2025, за підсудністю у змішаній формі (позовна заява на паперовому носії та додатки до неї в електронній формі, подані позивачем через електронний кабінет). В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 12.12.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір №4947484 про надання споживчого кредиту, згідно якого остання отримала кредит в сумі 5000 грн. строком на 10 днів зі сплатою процентів за користування кредитом. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплаті процентів належним чином не виконала, має заборгованість, яка станом на час звернення до суду з позовною заявою становить 22200 грн. з яких: 5000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 16250 грн. заборгованість за процентами; 950 грн. заборгованість за комісією. 26.07.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено Договір факторингу №26-07/2024, згідно якого до ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» перейшло право грошової вимоги за Договором №4947484 про надання споживчого кредиту від 12.12.2021. На підставі викладеного, позивач ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за Договором №4947484 про надання споживчого кредиту від 12.12.2021 в розмірі 22200 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, в позовній заяві просила розгляд справи здійснювати за її відсутності та надала згоду на заочний розгляд справи (а.с.33). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, відзив на позов не надала. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.03.2026 постановлено проводити заочний розгляд справи. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 12.12.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір №4947484 про надання споживчого кредиту, згідно якого остання отримала кредит в сумі 5000 грн. строком на 10 днів зі сплатою процентів за користування кредитом (а.с.34-46). 26.07.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено Договір факторингу №26-07/2024, згідно якого до ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» перейшло право грошової вимоги за Договором №4947484 про надання споживчого кредиту від 12.12.2021 (а.с.48-63). Заборгованість відповідача [PERSON] , станом на час звернення до суду з позовною заявою становить 22200 грн. з яких: 5000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 16250 грн. заборгованість за процентами; 950 грн. заборгованість за комісією, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.46-47,70-83). Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст.612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.1048, ч.2 ст.1056-1 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та визначається залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Оскільки, відповідач своєчасно та належним чином свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом не виконав, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем було понесені судові витрати в розмірі 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 9000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с.6,67зворот-69). Оскільки, позовну заяву задоволено, судові витрати в розмірі 2422,40 грн. сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 грн., то слід зазначити наступне. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18. Як видно з Витягу з Акту №5 про надання юридичної допомоги від 28.02.2025 на виконання робіт з надання послуг правничої допомоги було витрачено 4 год. часу, а саме: надання усної консультації з вивченням документів 2 год. (3000 грн.); складання позовної заяви 2 год. (6000 грн.) (а.с.69). Чинне процесуальне законодавство встановило такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. У постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19 вказано, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved