Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення сплаченого майнового відшкодування. Позовну заяву обґрунтовано тим, що 14.08.2024 року о 19 год. 30 хв. в м. Миколаєві на перехресті вул. Космонавтів та вул. Миколаївської сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ВАЗ, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Volkswagen, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03.10.2024 року у справі № 489/6357/24, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , на момент вчинення ДТП, не була застрахована, а заподіяна ним майнова шкода була відшкодована позивачем на користь потерпілої особи, позивач просив суд про стягнення з [PERSON] на його користь суми сплаченого майнового відшкодування в розмірі 34832,93 грн., а також суми судового збору. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подавши на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, будучи належним чином, у відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України та згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повідомленим про дату, час і місце судового засідання, будь-яких заяв чи клопотань не подавав, правом надання відзиву не скористався. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, на підставі ухвали суду, справу розглянуто в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання, та позивач проти такого вирішення справи заперечень не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03.10.2024 року по справі № 489/6357/24, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме в тому, що водій [PERSON] 14.08.2024 о 19:30 в м. Миколаєві, перехрестя вул. Космонавтів та вул. Миколаївської, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21101 д/н [NUMBER] , не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen Tiguan р/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який зупинився на перехресті для повороту ліворуч з вул. Космонавтів на вул. Миколаївську. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. 2.3.б, п. 13.1 ПДР України. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудні 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді додатковому доказуванню не підлягає. 25.10.2024 року водій автомобіля Volkswagen Tiguan, номерний знак [NUMBER] , [PERSON] надав МТСБУ повідомлення про вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 14.08.2024 року, та заяву про здійснення відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 14.08.2024 року. Згідно копії Звіту № YD05625 про визначення вартості відновлювального ремонту без урахування та з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу КТЗ від 12.02.2025 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Volkswagen Tiguan, реєстраційний номер [NUMBER] , без урахування коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні складає: 52980,79 грн., а вартість відновлювального ремонту автомобіля Volkswagen Tiguan, реєстраційний номер [NUMBER] , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні складає: 36206,80 грн. На підставі наказу МТСБУ № 3.1/5117 від 21.02.20225 року (номер справи 109695) про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих та довідки № 1 від 18.02.2025 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, МТСБУ виплатило [PERSON] 33182,93 грн. Здійснення зазначеної виплати підтверджено платіжною інструкцією № 4425 від 24.02.2025 року. Крім того, відповідно до платіжної інструкції № 4835 від 26.02.2025 року МТСБУ здійснило оплату 1650,00 грн. на користь ФОП [PERSON] за послуги по справі № 109695. Відповідно до матеріалів справи цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , на момент ДТП застрахована не була. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) є Законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення здійснення виплати за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб під час використання наземних транспортних засобів в Україні. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону, на території України дозволяється використання виключно забезпечених транспортних засобів. Транспортний засіб має бути забезпеченим до початку його використання у дорожньому русі на вулично-дорожній мережі загального користування на території України. Особою, відповідальною за укладення внутрішнього договору страхування щодо незабезпеченого транспортного засобу, є: 1) особа, за якою в Україні зареєстровано транспортний засіб; 2) фізична особа, яка тимчасово ввезла транспортний засіб на митну територію України; 3) особа, яка є власником незареєстрованого транспортного засобу. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону, у разі настання події, що є підставою для здійснення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, чинних на день настання такої події, а для регламентної виплати, визначеної пунктом 4 частини першої статті 43 цього Закону, - у межах страхових сум, встановлених на день укладення внутрішнього договору страхування, за яким здійснюється така виплата, зобов`язано у встановленому цим Законом порядку здійснити регламентну виплату у зв`язку із шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону, у разі настання події, що є підставою для здійснення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, чинних на день настання такої події, а для регламентної виплати, визначеної пунктом 4 частини першої статті 43 цього Закону, - у межах страхових сум, встановлених на день укладення внутрішнього договору страхування, за яким здійснюється така виплата, зобов`язано у встановленому цим Законом порядку здійснити регламентну виплату у зв`язку із шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону (тут і далі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), МТСБУ є єдиним обов`язковим об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 41 Закону, до основних завдань МТСБУ належить гарантування відшкодування шкоди заподіяної на території України забезпеченими транспортними засобами за внутрішніми договорами страхування у випадках, визначених цим Законом; здійснення регламентних виплат у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 41 Закону, до функцій МТСБУ належить здійснення регламентних виплат та компенсацій із централізованих страхових резервних фондів на умовах, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 41 Закону, діяльність МТСБУ, пов`язана із здійсненням регламентних виплат та компенсацій, визначених цим Законом, регулюється положеннями цього Закону щодо діяльності страховиків із здійснення страхових виплат за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснює регламентну виплату на умовах, визначених цим Законом, у разі заподіяння шкоди на території України транспортним засобом, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, та майну, яке перебувало в ньому. Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК України). Тобто в силу презумпції завдавача шкоди відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправність поведінки, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою. Як визначено ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки, серед іншого, є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. За змістом ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Таким чином, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Верховний Суд у постанові від 03.05.2022 року по справі № 450/4163/18 наголосив, що деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. З огляду на зазначене, пред`явлений до відповідача позов підлягає повному задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого відшкодування в розмірі 34832,93 грн. Оскільки рішення ухвалене на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним також покласти на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Outcome: approved