Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Позивач, від імені якого діє адвокат Цурка Н.О., звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з відповідача 3% річних і інфляційні втрати за період з 27.11.2018 року по 23.02.2022 року на загальну суму 1 813 857,56 грн. та відшкодувати позивачу судові витрати. І. Позиція сторін у справі. Позов мотивований тим, що 12.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписок, які не було нотаріально посвідчено. Відповідно до першого договору, відповідач отримав у позику 46 460дол.США, на строк до 10.10.2016року, а за іншим договором відповідач отримав у позику кошти в розмірі 47 800дол.США, на строк до 01.10.2016року. Факт невиконання зобов`язання з повернення грошових коштів встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2019 року у справі № 357/13897/18, яким було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, включаючи 3 % річних від простроченої суми боргу, всього: 2 852 154 грн. Рішення набрало законної сили. В добровільному порядку відповідач рішення суду не виконав, борг не повернув. Оскільки вказана заборгованість відповідача виникла у зв`язку з порушенням строків оплати за договорами позики від 12.12.2015, підставою для звернення до суду з даним позовом є невиконання обов`язку, встановленого договором та наявне судове рішення у справі № 357/13897/18, яке не виконано. Представник позивача, на підставі положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України, робить висновок, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Сторона позивача посилається на позицію у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. Представник позивача зазначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вказане судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконано, тому позивач, як кредитор вправі вимагати стягнення з відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 процентів річних за період до повного виконання грошового зобов`язання. Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором позики від 12.12.2015 року та рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки внаслідок інфляції та 3% річних за неналежне виконання зобов`язань з повернення позики. Зокрема, позивач просить стягнути 3% річних за період з 27.11.2018 року по 23.02.2022 року і інфляційні втрати на загальну суму 1 813 857,56 грн. та відшкодувати позивачу судові витрати з правничої допомоги у справі 100 000грн. Під час підготовчого провадження у справі, представник позивача адвокат Цурка Н.О. подала суду заяву про зменшення позовних вимог та просила суд, з урахуванням вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 27.11.2018 року по 23.02.2022 року в сумі 277557,56 грн. Сторона позивача зазначає, що інфляційні збитки рішенням суду в справі №357\\13897/18 не стягувались, а отже можуть бути заявлені за період з 28.11.2018 (дата звернення з позовною заявою у справі №357/13897/18) по 23.02.2022 року, в сумі 704200,76 грн. Новий розрахунок надано. Таким чином, станом на 10.02.2026 року, загальна сума вимог за ст. 625 ЦК України за неналежне виконання відповідачем рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2019 року у справі № 357/13897/18 складає - 981 758, 32 грн. (277 557,56 + 704200,76), що і просила представник позивача стягнути з відповідача на користь [PERSON] , а також відшкодувати судові витрати. Відповідач, який діє в судовому процесі через свого представника адвоката Федорова О.С., подав суду відзив на позовну заяву, позов не визнав, зазначаючи, що зі змісту розписок та заочного рішення по справі №357/13897/18 слідує, що відповідач начебто отримав у борг 46 460 дол. США у строк до 10.10.2016 року, а за іншим договором відповідач отримав у позику кошти в розмірі 47 800 дол. США у строк до 01.10.2016 року. Сторони в розписці не визначали можливість повернення позики в національній грошовій одиниці гривня. За умовами договорів позики, відповідач мав повернути позику в іноземній валюті - доларах США. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то норма с. 625 ЦК України щодо можливого стягнення заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти. Відповідач зазначає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних збитків за період з 02 жовтня 2016 року по 23 лютого 2022 року в сумі 1 536 300, 31 грн., є неправомірними та не підлягають задоволенню. Також представник відповідача зазначає, що в зв`язку з тим, що відповідач не приймав участі в цивільній справі № 357/13897/18 він має право у відповідності ч. 5 ст. 82 ЦПК України спростовувати обставини, які були встановлені заочним рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 13.02.2019 року у справі № 357/13897/18 на загальних підставах та повідомляє суд, що письмові докази, які долучені до позовної заяви тієї справи не відповідали вимогам ст. 95 ЦПК України, та в справі відсутні оригінали розписок, тому представник відповідача вважає, що була безпідставною вимога про стягнення боргу, і як наслідок, обраховані суми на підставі ст. 625 ЦК України. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 16.12.2024 протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями, головуючим суддею визначено Рижко Г.О. (Т.1 а.с.50-51). 16.01.2025 ухвалою судді Рижко Г.О. було прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (Т.1а.с.57-58). 15.04.2025 ухвалою суду було закрито підготовче провадження у справі (Т.1 а.с.86-87). 25.06.2025 в системі «Електронний суд» надійшла заява адвоката Федорова О.С. про вступ в справу представником відповідача, надано докази повноважень адвоката(Т.1 а.с.105.). 26.06.2025 представник відповідача подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи (Т.1а.с.122-123) 23.07.2025 представник відповідача подав клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (Т.1 а.с.134-137). 29.07.2025 ухвалою судді було задоволено клопотання адвоката Федорова О.С. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (Т.1 а.с.143-144). 29.07.2025 представник відповідача адвокат Федоров О.С. подав клопотання про залишення позовної заяви без руху (Т.1 а.с.145-149). 29.07.2025 представник відповідача подав клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження (Т.1 а.с.165-169). 30.07.2025 представник позивача адвокат Цурка Н.О. подала заперечення на клопотання про залишення позову без руху (Т.1 а.с.194-203). 08.08.2025 представник позивача адвокат Цурка Н.О. подала клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (Т.і а.с.212-213) 22.08.2025 ухвалою судді Рижко Г.О. було задоволено клопотання представника позивача адвоката Цурка Н.О. про участь в усіх судових засіданнях в режимі відеоконференції (Т.1 а.с.215-216). 11.09.2025 представник відповідача подав відзив на позов (Т.1 а.с.223-230). 21.11.2025 протоколом повторного авторозподілу судової справи між суддями , в зв`язку з перебуванням судді у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, справу передано судді Ярмолі О.Я. (Т.1 а.с.246-247). 27.11.2025 ухвалою судді Ярмоли О.Я. було прийнято до провадження позовну заяву та призначено підготовче судове засідання на 12.01.2026 (Т.1 а.с.251-252). 27.02.2026 ухвалою суду було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів (Т2. А.с.13-14). 10.02.2026 представник позивача подала суду заяву про зменшення позовних вимог (Т2. А.с. 18-25) 17.02.206 ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання, було закрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 11.03.2026 (Т.2 а.с.41). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача позов не визнав. Заслухавши позицію представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 12.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписок, які не було нотаріально посвідчено. Відповідно до першого договору, відповідач отримав у позику 46 460дол.США на термін до 10.10.2016року, а за іншим договором відповідач отримав у позику кошти в розмірі 47 800дол.США на строк до 01.10.2016року. Рішенням суду Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2019 року у справі № 357/13897/18, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 2 616657 грн., а також 3 % річних від простроченої суми боргу 235 497 грн. станом на 26.11.2018, всього стягнуто : 2 852 154 грн. Рішення суду в справі № 357/13897/18 набрало законної сили. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Сторона позивача стверджує, що відповідач неналежно виконує умови договорів позики від 12.12.2015 та на даний час має заборгованість у загальному розмірі 2 852 154 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з договорів позики від 12.12.2015 року, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 13 лютого 20219 року у справі № 357/13897/18. Отже, судовим рішенням від 13.02.2019 у справі № 357/13897/18 підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед позивачем у розмірі 2852154 грн. та його порушення, яке виникло на підставі двох договорів позики. Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19). Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, суд вважає, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 357/13897/18. Щодо заперечень сторони відповідача щодо неправомірності вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат через протиправне стягнення судом 13.02.2019 із відповідача боргу в гривневому еквіваленті, суд зазначає, що лише в 2019 році почала формуватися правова позиція щодо можливого стягнення боргу у валюті позики. Так, в постанові 23.10.2019 по справі № 723/304/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при стягненні боргу в іноземній валюті суд не повинен вказувати еквівалент у гривні. Враховуючи, що рішення суду по справі №357/13897/18 було ухвалено до формування сталої правової позиції ВС, та судом було стягнуто з відповідача заборгованість саме в гривневому еквіваленті, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та те, що рішення суду набрало законної сили, і на даний час, позивач не заперечує трансформацію боргового зобов`язання відповідача в гривню, не вимагає виконання зобов`язання в доларах США, - то в даному випадку, суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача сум згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки заборгованість існує в гривнях. В період з 26.11.2018 року позивач не ставив вимогу про стягнення з відповідача боргу в доларах, так само не проводив перерахунку боргу, застосовуючи коливання курсу валюти. Сторона позивача в уточненій заяві від 10.02.2026 року просила стягнути з відповідача 3% річних за період з 27.11.2018 року по 23.02.2022 року в сумі 277557,56 грн. та інфляційні збитки в сумі 704200,76 грн. Сторона відповідача вказаний позивачем розрахунок не спростували, контрозрахунку не надали. А тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 981 758 грн. 32 коп. кошти за прострочення грошового зобов`язання з договорами позики від 12.12.2015 року, підтвердженого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 357/13897/18. V. Судові витрати. Судовий збір при зверненні до суду з даним позовом позивач не сплачував на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки має пільги, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 9817 грн. Станом на 23.03.2026 року сторона позивача не надала доказів понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу в розмірі 100 000 грн, а тому суд не вирішує питання відшкодування таких витрат. Враховуючи наведене та

Outcome: approved