Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

У грудні 2025 року [PERSON] звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2025, вказану справу розподілено судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Анапріюк С.П. Уподаному до суду позові в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 09 березня 2022 року. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після одруження позивач разом з чоловіком та дитиною проживали за адресою: [ADDRESS] . Спільне життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки, ведення спільного господарства. Крім того, колишній чоловік вчинив подружню зраду. Із серпня 2024 року сторони почали проживати окремо. Фастівський міськрайонний суд Київської області рішенням від 11.02.2025 розірвав шлюб між сторонами. 12 грудня 2025 року позивач звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини. Позивач зазначає, що їхній з відповідачем син проживає з нею за адресою: [ADDRESS] та фактично перебуває на її утриманні. Крім того, позивач перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, інших джерел доходу, крім соціальних виплат по догляду за дитиною, вона не має, угоди про добровільну сплату аліментів з відповідачем не досягнуто. Позивач вважає, що відповідач має змогу надавати їй матеріальну допомогу, оскільки є здоровим та працездатним чоловіком, має нерухомість, працевлаштований та отримує дохід, на утриманні інших осіб не має, проте не бажає матеріально їй допомогти. Їхня дитина ще маленька і нерозривно пов`язана з матір`ю, а тому позивач не має можливості вийти на роботу для утримання себе та дитини самостійно, що призвело до скрутного матеріального становища. З огляду на це, вважає, що відповідач має можливість сплачувати на її користь аліменти по досягненню дитиною трирічного віку у розмірі частини від його доходу. Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 12 січня 2026 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Учасникам справи надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Копія ухвали про відкриття провадження у справі надіслана відповідачу за адресою його реєстрації. Водночас, відповідач ухвалу судді від 12 січня 2026 року про відкриття провадження не отримав, оскільки надіслана судом на його адресу кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою уповноваженого працівника Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву до суду не подав. Позивач до ухвалення судом рішення у цій справі не подала заяву про відмову від позову. 16.01.2026 позивач подала до суду додаткові пояснення, у яких зазначила про те, що для неї пріоритетом є інтереси, потреби та емоційний стан дитини, вона здійснює постійний догляд за дитиною, забезпечує її повсякденні потреби, належну турботу та безпеку. З урахуванням інтересів дитини та її віку позивач прийняла рішення здійснювати особистий догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що об`єктивно обмежує її можливість повноцінної трудової діяльності. Повідомляє, що відповідач не бере участь у вихованні дитини, життям та станом дитини не цікавиться, не виявляє бажання підтримувати контакт з дитиною. Крім того, зазначає, що її стан здоров`я потребує постійних витрат на лікування та догляд, у зв`язку із наявністю хронічних захворювань та післяпологових ускладнень, що потребують регулярного медичного контролю, лікування та застосування спеціальних засобів догляду. Також існує необхідність у проведенні стоматологічного лікування, що зумовлює додаткові витрати. На підтвердження зазначених обставин позивач надала до суду докази. Позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити повністю. Згідно з п. 2 ч. 7, п. 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається належно повідомленим про розгляд справи судом. Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, у постановах від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17. Суд створив учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надав сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи. Зважаючи на те, що суд вжив усі необхідні передбачені процесуальним законодавством заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, у встановлений судом строк відповідач не подав до суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмовий відзив на позов, суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до правил частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України. Оскільки суд призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, тому для її розгляду судове засідання не проводиться. Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини справи, суд установив таке. Позивач та відповідач перебували у шлюбі, зареєстрованому Фастівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 09 березня 2022 року, актовий запис № 70. Вказана обставина підтверджується відомостями свідоцтва про шлюб (а.с. 9). Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчать відомості свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). Відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11.02.2025 року у справі № 381/5640/24, шлюб між сторонами розірваний (а.с. 11-12). Згідно з довідкою старости Дмитрівського старостинського округу № 2 Кожанської селищної ради Фастівського району Київської області Павла Стеблівського № 12-03/218 від 15.12.2025, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Її малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає з нею і знаходиться на її утриманні (а.с.13). Згідно з довідкою Фастівського РУП ГУНП в Київській області б/н, старший лейтенант поліції Мудла А.А. проходить службу у Фастівському районному управлінні поліції Головного управління Національної поліції в Київській області на посаді слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Фастівського РУП ГУНП в Київській області. З 18.11.2023 по 08.08.2026 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 14). Нормативно-правове обґрунтування. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей державних чи приватних органів, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними і законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно зі ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка ? батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Позивач звернулася до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача як батька дитини аліменти на її утримання як дружини, з якою проживає дитина, у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною трирічного віку. Суд створив учасникам справи належні умови для ознайомлення із рухом справи, забезпечивши дотримання принципів гласності та відкритості судового процесу, а також надав сторонам строк для подачі заяв по суті справи та заяв з процесуальних питань. Отже, відповідач мав процесуальну можливість, але не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позов, не заперечив і не спростував вимоги та доводи позивача. Водночас позивач подав до суду належні та достатні докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог. Зі змісту поданих позивачем доказів суд встановив, що позивач є матір`ю спільної з відповідачем дитини та перебувала у шлюбі з відповідачем. Дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Син учасників справи [PERSON] , [INFO] , не досяг трирічного віку. Отже, позивач як дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від відповідача як чоловіка ? батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Таке право на утримання позивач має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного до досягнення дитиною трирічного віку. Згідно із частинами першою, другою статті 76 цього Кодексу, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №712/4702/19, право на аліменти у дружини-матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині-матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу. Законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не містить визначення мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Також чинне законодавство України не передбачає подання до суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги. Вказане не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Водночас, встановлені судом у цій справі обставини свідчать, що вимога позивача про стягнення аліментів на своє утримання в розмірі частини доходу відповідача щомісячно є завищеною та такою, що може поставити відповідача в скрутне матеріальне становище. Виходячи з принципів справедливості, розумності та достатності, з урахуванням того, що відповідач не спростував наявність у нього можливості надання утримання позивачці утримання як матері його дитини, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача. Крім цього, суд зауважує, що чинне законодавство України не передбачає можливість стягнення з чоловіка на користь дружини, з якою проживає дитини, додаткових витрат на проживання/лікування/відновлення тощо. Отже, вимоги позову та доводи додаткових пояснень у цій частині є безпідставними, а тому відсутні підстави для їх задоволення. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства ? суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги, а на відповідача - обов`язок їх спростування у разі незгоди з ними. Докази, що спростовують позовні вимоги суду не надані. Отже, суд вважає, що у спірних правовідносинах права позивача порушені та підлягають захисту судом. З огляду на вказане суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково. Розподіл судових витрат. Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За звернення до суду з цим позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». З урахуванням результату вирішення цієї справи з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 1331,20 гривень.

Outcome: partial