Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача у якому зазначив, що 31.05.2022 та 01.07.2024 [PERSON] , який зареєстрований у соціальній мережі Facebook під псевдонімом « [PERSON] », опублікував дописи в своєму особистому профілі в соціальній мережі Facebook, у яких поширив інформацію стосовно позивачки принизливого змісту та звинувачував позивачку у розколі суспільства та антиукраїнській діяльності, у зв`язку з чим [PERSON] було подано позовну заяву до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, визнання інформації такою, що виражена у брутальній, принизливій та непристойній формі, відшкодування моральної шкоди. В подальшому, Указом Президента України №38/2025 від 19.01.2025 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19.01.2025 «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введено таке рішення РНБО України від 19.01.2025 щодо позивача. В обґрунтуванні позову вказував, що [INFO] [PERSON] у своєму особистому профілі в соціальній мережі Facebook опублікував допис за посиланням [INFO] наступного змісту: «Прям другий день Благовіщення: Президент ввів дію санкції проти 18 рашистів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інші. Прям акторський склад треш-жахастика. А в реальності - довга історія зрад та просування "рускава мира". Заходи різні - від скасування звань та нагород (як, наприклад, [PERSON] - подяка [PERSON] що почав тренд, [PERSON] що підтримав) до майнових (наприклад [PERSON] - [PERSON] як там позов цієї колаборантки до тебе?). По багатьом фігурантам робота велася давно, зокрема і моїми зверненнями. Подяка Служба безпеки України Рада національної безпеки і оборони України Міністерство юстиції України та всім причетним. Не зупиняйтеся! Пане Президенте [PERSON] дякую. І прошу продовжувати ?? [INFO] з 18-ти, [PERSON] на скріні. Указ №38/2025 від 19.01.2025 в коментарях». На думку позивача, поширена відповідачем інформація у дописі від 19.01.2025, а саме: « [PERSON] - [PERSON] як там позов цієї колаборантки до тебе?» є недостовірною та такою, що наносить шкоду честі, гідності та діловій репутації позивачки з підстав того, що [PERSON] є українською журналісткою, перебуває в Україні, жодних кримінальних правопорушень позивачкою не вчинялось, а поширена відповідачем інформація є негативною, оскільки її контекст, що нібито позивачка здійснює колабораційну діяльність, дискредитує її і створює негативне враження у суспільства про неї як правопорушниці. Окрім того, позивач вказує, що було проведено на замовлення експертизу, яка підтверджує, що опублікований відповідачем допис містить інформацію про те, що [PERSON] здійснює колабораційну діяльність, а поширена інформація стосується особи позивача. На підставі вище викладеного позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її честі, гідності, на недоторканність ділової репутації інформацію, яка була опублікована [PERSON] в його особистому профілі в соціальній мережі Facebook за посиланням [INFO] в якому поширено недостовірну інформацію щодо позивачки наступного змісту: «[PERSON] - [PERSON] як там позов цієї колаборантки до тебе?», а також зобов`язати [PERSON] не пізніше 5 днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook (веб-сайт [INFO] ) в своєму особистому профілі « [PERSON] » ([INFO] ), публікації-спростування з обраною аудиторією, якій вона має бути доступною для перегляду (з налаштуванням конфіденційності) - «Доступно всім» під заголовком «Спростування недостовірної інформації стосовно [PERSON] » та з викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у даній справі без власного коментування, та здійснивши вимкнення коментарів для користувачів соціальної мережі Facebook під вказаним постом, а також стягнути судові витрати по справі. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04.08.2025 вказану справу передано за підсудністю до Оболонського районного суду міста Києва. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08.09.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, від 28.11.2025, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, вказував, що поширення недостовірної інформації про позивача, яка не притягалась до кримінальної відповідальності, вплинуло на думку громадськості, осуд суспільства в той час коли її чоловік перебуває в лавах ЗСУ. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних в повному обсязі, просив відмовити у позові з підстав того, що поширена інформація є оціночним судженням, позивачем не доведено порушення його особистих прав, а наслідки на які вказує сторона позивача розпочались з рішення РНБО. Вказував, що наданий висновок експерта, вчинений порушенням норм чинного законодавства та є недопустимим доказом у справі. Відповідач звертався до суду з відзивом на позовну заяву у якому вказував, що поширена ним інформація відносно позивача є оціночним судженням та не містить фактичних даних. Така інформація є результатом вираження суб`єктивної оцінки, яка була поширена в мережі Інтернет та не є твердженням, висловленим про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації, що підтверджується рішенням Печерського районного суду за аналогічним позовом позивача. Також вказував, що позивачем не доведено порушення його особистих немайнових прав, а наданий стороною позивача висновок експерта вчинений з порушенням норм чинного законодавства, внаслідок чого такий доказ є недопустимим. На підставі викладеного, відповідач просив залишити позов без задоволення. У відповіді на відзив представник позивача вказував, що оціночні судження не можна перевірити на предмет їх відповідності та дійсності, натомість оскаржувану інформацію можна перевірити на предмет її відповідності дійсності, оскільки поширена інформація містить звинувачення у вчиненні кримінально-караного діяння, а саме у здійсненні позивачем колабораційної діяльності, відповідальність за яку передбачена ст. 111-1 КК України. Разом з тим, позивачем надано докази того, що [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась. Окрім того, позивачем надано висновок експерта, у якому за результатом проведення експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження, встановлено, що висвітлена інформація про те, що позивач здійснює колабораційну діяльність виражено у формі фактичного твердження та є негативною і такою, що висловлена в принизливій формі, що принижує честь і гідність позивача та завдає шкоди її діловій репутації. Вказаний висновок виготовлено з дотриманням вимог чинного законодавства та є допустимим доказом у даній справі. Заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, [INFO] [PERSON] у своєму особистому профілі в соціальній мережі Facebook опубліковано допис за посиланням [INFO] наступного змісту: «Прям другий день Благовіщення: Президент ввів дію санкції проти 18 рашистів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інші. Прям акторський склад треш-жахастика. А в реальності - довга історія зрад та просування "рускава мира". Заходи різні - від скасування звань та нагород (як, наприклад, [PERSON] - подяка [PERSON] що почав тренд, [PERSON] що підтримав) до майнових (наприклад [PERSON] - [PERSON] як там позов цієї колаборантки до тебе?). По багатьом фігурантам робота велася давно, зокрема і моїми зверненнями. Подяка Служба безпеки України Рада національної безпеки і оборони України Міністерство юстиції України та всім причетним. Не зупиняйтеся! Пане Президенте [PERSON] дякую. І прошу продовжувати ?? Мій топ з 18-ти, [PERSON] на скріні. Указ №38/2025 від 19.01.2025 в коментарях». Відповідно до Довідки з відомостями про власника (вебсторінки), реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення виданої ТОВ «Центр Компетенції «Веб-Фікс» від 25.03.2025 на веб-сайті https://www.facebook.com/ створено сторінку користувача з іменем « [PERSON] » (містить «синю позначку підтвердження» яка означає, що цей акаунт пройшов перевірку справжності, може належати підписникам Meta Verified та відомим особистостям або брендам), що доступна за адресою у мережі Інтернет: [INFO] (а.с. 42-48). Згідно звіту за результатами проведеної фіксації та дослідження змісту вебсторінок у мережі Інтернет ТОВ «Центр Компетенції «Веб-Фікс» №36/2025-ЗВ від 10.02.2025, а саме: https://www.facebook.com/yaroslav.yurchyshyn, а також [INFO] підтверджено незмінність інформації з моменту її створення (а.с. 27-41). Сторона відповідача, в ході розгляду справи, не заперечувала, що такий особистий профіль в соціальній мережі Facebook та авторство вище вказаної публікації, яка розміщена на такому веб-сайті, належить [PERSON] . Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно з ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Разом з тим, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до положень статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 299 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями та одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточення, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних рис у процесі виконанні трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їхньої підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Крім цього, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; встановити факт поширення недостовірної інформації та, що поширена інформація стосується саме особи позивача й порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів та права особи на повагу до його гідності і честі, на недоторканність ділової репутації та на приватність. Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує право на свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним. У справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц). Для того, щоб відрізнити фактичне твердження від оціночного судження, необхідно враховувати обставини справи і загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ Brasilier v. France, № 71343/01, § 37, 11 квітня 2006 року; Balaskas v. Greece, № 73087/17, § 58, 05 листопада 2020 року), маючи на увазі, що твердження щодо питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не констатацію фактів (рішення ЄСПЛ Paturel v. France, № 54968/00, § 37, 22 грудня 2005 року). ЄСПЛ, розглядаючи дифамаційні справи по суті, перевіряє дотримання балансу між правом, передбаченим ст. 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя), та правом, передбаченим ст. 10 (свобода вираження поглядів) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У таких справах необхідно враховувати дві ключові обставини: 1) ступінь суспільного інтересу до поширеної інформації; і 2) ступінь публічності особи, щодо якої поширена інформація. Значний суспільний інтерес має місце тоді, коли інформація безпосередньо впливає на суспільство в значній мірі і суспільство проявляє законний інтерес до цієї інформації (рішення ЄСПЛ Sunday Times v. the United Kingdom, № 6538/74, § 66, 26 квітня 1979 року), особливо, якщо це стосується добробуту населення (рішення ЄСПЛ Barthold v. Germany, № 8734/79, § 58, 25 березня 1985 року). Межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість до висловленої критики, сатири, провокацій. Разом з тим публічні особи, які спричиняють жваву суперечку чи гарячі дебати щодо їхньої поведінки і публічних виступів, не повинні потерпати від публічного звинувачення у вчиненні злочинів без підтвердження таких заяв фактами. Хоча повідомлення про правдиві факти про приватне життя політиків чи інших публічних осіб може бути прийнятним за певних обставин, навіть особи, відомі суспільству, мають законні очікування щодо захисту та поваги до свого приватного життя (рішення ЄСПЛ Standard Verlags GmbH v. Austria (№ 2), № 21277/05, § 53, 4 червня 2009 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2025 справа №758/5554/23, провадження №61-12442св24. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Таким чином, при розгляді справ даної категорії суди повинні встановити: чи мало місце поширення інформації відповідачем; чи стосувалася вона позивача; чи є поширена інформація оціночним судженням або фактичним твердженням; чи є підстави для визнання цієї інформації недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності; а також, чи призвело її поширення до порушення особистих немайнових прав позивача. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, як убачається з матеріалів справи, [PERSON] є журналістом Регіональної газети «360 Новини», що підтверджується посвідченням №11 від 12.02.2022 (а.с.22). Стороною позивача на підтвердження позовних вимог надано Висновок експерта за результатами проведення експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження №5/25 від 05.05.2025 проведеного експертом ФО-П [PERSON] , відповідно до якого за результатами проведення семантико-дискурсивного, психосемантичного та контекстуально-інтерпретаційного аналізу змісту дослідженого допису (публікації) експертом встановлено, що допис від 19 січня 2025 опублікований в особистому профілі в соціальній мережі Facebook [PERSON] за посиланням, містить інформацію про те, що [PERSON] здійснює колабораційну діяльність, така інформація виражена у формі фактичного ствердження, є негативною та такою, що висловлена в принизливій формі, принижує честь і гідність [PERSON] та завдає шкоду її діловій репутації (а.с. 54-69). Також у вище вказаному висновку зазначено, що він підготовлений для подання до суду, а експерт про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за надання завідомого неправдивого висновку обізнаний. Експертом, при проведенні вказаного дослідження, встановлено, що у змісті наданого повідомлення наявні виражені ознаки стверджувальних суб`єктивних фактологічних суджень (думок) конкретної особи стосовно конкретних подій, фактів або явищ, та виражені ознаки фактичних тверджень конкретної особи стосовно конкретних подій, фактів або явищ, на підставі чого експерт дійшов висновку, що зміст наданого на дослідження допису (публікації) в цілісному семантичному навантаженні загального контексту є фактичним твердженням та не є оціночним судженням. Суд звертає увагу на те, що сторона відповідача рецензії на висновок експерта №5/25 від 05.05.2025 до суду не надала, з клопотанням про призначення криміналістичної семантико-текстуальної експертизи не зверталась. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 446/1953/16-ц для захисту честі, гідності та ділової репутації суду необхідно чітко визначити предмет доказування у справі і що саме було предметом поширення інформації, тобто чи є об`єктивні підстави для відповідальності за статтею 277 ЦК України. Для цього слід визначитися із діями, явищами, фактами, на який направлений матеріал, а також безпосередній, чи опосередкований характер мають ці дії, явища, факти з особою позивача. Тобто, поширена інформація від імені автора стосується безпосередньо особи позивача, чи цим самим опосередковано висвітлюються події, що стосуються позивача, у суспільному, колективному житті через призму думок автора. Це можливо зробити, лише проаналізувавши весь контекст поширеної інформації, а не «вирвані» з нього терміни. Так, як убачається з допису опублікованого відповідачем 19.01.2025 у своєму особистому профілі в соціальній мережі Facebook, [PERSON] висвітлює Указ Президента України №38/2025 від 19.01.2025 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19.01.2025 «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» , яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19.01.2025 «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Вказаним рішенням відповідно до Закону України «Про санкції» відносно позивача застосовано санкції, однак, вказане достеменно не свідчить про те, що [PERSON] вчинялась колабораційна діяльність, так як мотивувальна частина такого рішення, які і підстави з яких виходила Рада національної безпеки і оборони України щодо застосування до позивача санкцій становлять державну таємницю. Разом з тим, сторона позивача, в ході розгляду справи повідомляла про те, що [PERSON] , в судовому порядку оскаржується Указ Президента України №38/2025 від 19.01.2025 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19.01.2025 «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Відповідно до відомостей які містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125893369) ухвалою від 17.03.2025 у справі №990/87/25 відкрито провадження в адміністративній справі за позовною заявою [PERSON] до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України №38/2025 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19 січня 2025 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) щодо [PERSON] (п. 17 у додатку до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19 січня 2025 року). Окрім того, відповідно до оскаржуваної інформації «[PERSON] - [PERSON] як там позов цієї колаборантки до тебе?», відповідач звертається до особи «[PERSON]» вказуючи на наявність спору між такою особою та [PERSON] . Відповідачем, як на підставу своїх заперечень, було надано рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2025 у справі №757/6225/25-ц за позовом [PERSON] . Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальні кореспонденти» про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною та її спростування, де позовні вимоги [PERSON] були залишені без задоволення. Суд, при ухваленні вказаного рішення, прийшов до висновку, що оскаржувана інформація є оціночним судженням. Однак, вказане не свідчить про те, що така особа відповідає вказаним висловлюванням та така інформація є достовірною. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Разом з цим, відповідно до відомостей, які містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/132917979) ухвалою Київського апеляційного суду від 18.12.2025 вище вказане рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року визнано нечинним, а судом затверджено мирову угоду між сторонами, відповідно до умов якої, поширену інформацію визнано недостовірною інформацією негативного характеру, вираженою у формі фактичних тверджень, та такою, що порушує права позивача на повагу до її честі, гідності, на недоторканність ділової репутації. Окрім того суд зауважує на те, що допис висвітлений відповідачем 19.01.2025 у соціальній мережі передував рішенню Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2025, а посилання сторони відповідача про те, що така інформація є результатом вираження суб`єктивної оцінки, яка була поширена у мережі Інтернет не звільняє особу від обов`язку переконатись в достовірності інформації, яку вона поширює. Виходячи з вище викладеного, суд приходить до висновку, що викладена відповідачем інформація «[PERSON] - [PERSON] як там позов цієї колаборантки до тебе?» про позивача є фактичним твердженням, негативним за своїм змістом, оскільки автор публікації звертаючись до [PERSON] стверджує про те, що [PERSON] є «колаборанткою». Суд звертає увагу на те, що в оскаржуваній інформації про позивача відсутні будь-які стилістичні конструкції або інші способи, які б вказували на те, що поширена інформація є суб`єктивною думкою та особистим поглядом на певні події і відображає особисту точку зору, тобто, відсутні ті мовні засоби, які є характерними для оціночних суджень. Таким чином, поширена відповідачем інформація за своїм характером та змістом є твердженням, в якому позивача звинувачено у вчиненні конкретного кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена ст. 111-1 КК України, яке входить до складу тяжких злочинів проти основ національної безпеки України. Разом з тим, стороною відповідача, в ході розгляду справи, не було надано належних та достовірних доказів вчинення [PERSON] дій, які відповідали б диспозиції ст. 111-1 КК України, а також будь-яких доказів, які б підтвердили достовірність та правдивість поширеної про позивача інформації. Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц (провадження № 61-13499св20)). Як на підставу своїх позовних вимог, позивачем надано відповідь Офісу Генерального прокурора від 26.02.2025 відповідно до якої, за результатами опрацювання масиву даних ЄРДР кримінальні провадження, в яких містяться дані про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, як підозрюваної, обвинуваченої не встановлено (а.с. 25). Окрім того, у матеріалах справи міститься витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» МВС України, згідно з яким відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність незнятої чи непогашеної судимості, про розшук [PERSON] відсутні (а.с. 26). Таким чином, у позивача відсутній будь-який процесуальний статус, передбачений КПК України, який би дозволяв розглядати її як сторону кримінального провадження чи іншого учасника кримінального провадження, а тому твердження відповідача про те, що вона є «колаборанткою» не відповідає дійсності. Варто зауважити те, що 24 лютого 2022 року російська федерація розпочала агресивну повномасштабну війну проти України. Цей акт державного тероризму з боку рф був підтверджений резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 2 березня 2022 року та 24 березня 2022 року. Європейський Парламент ухвалив резолюцію від 23.11.2022 № 2022/2896 (RSP), в якій російську федерацію визнано державою-спонсором тероризму. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії російської федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну», російська федерація визнана державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах. Отже, поширення відповідачем інформації про те, що позивач є «колаборанткою» дискредитує позивача, оскільки створюється враження про підтримку нею країни-агресора або вчинення дій на її користь. В умовах військової агресії рф проти України це формує негативне ставлення до такої особи в суспільстві, адже після початку гострої фази війни та повномасштабного вторгнення росії на територію України, будь-яка згадка про позивача у контексті колабораційної діяльності, тобто фактично діяльності проти інтересів України та на підтримку країни-агресора, тобто вчинення дій, які завдали чи завдають шкоди національним інтересам України призводять до істотної дискредитації позивача, оскільки створюють враження про начебто підтримку, схвалення або активну допомогу позивачем в тих діях, які держава-агресор вчиняє в Україні. Таким чином, поширена відповідачем інформація про позивача є недостовірною та порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального кодексу України, ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також формує негативне сприйняття особи позивача громадськістю, руйнує її імідж та репутацію, порушуючи її право на повагу до честі, гідності та ділової репутації. Враховуючи вище викладене,суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved