Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

у липні 2025 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Скрицької Н. А., звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з цивільним позовом до [PERSON] , про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено частково (справа № 760/22454/18). Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі у розмірі 143 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду, тобто з 30.08.2018 і до досягнення дитини повноліття. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 серпня 2024 року виправлено описку у резолютивній частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року, зазначивши вірно розмір частки стягнення з відповідача аліментів, а саме "у розмірі 1 / 4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку". Постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2024 року, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 серпня 2024 року залишено без змін. Позивач [PERSON] систематично сплачує кошти на утримання доньки [PERSON] , бере активну участь у її вихованні та формуванні як особистості. У 2021 році позивач був вимушений змінити своє місце проживання та переїхати з міста Києва до міста Ужгород Закарпатської області у зв`язку із зміною місця роботи. 23 грудня 2021 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис 2235. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . [INFO] у позивача народилася донька [PERSON] . Дружина позивача, [PERSON] , перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку, а саме у період з 1 березня 2024 року по [INFO] . На теперішній час, на утриманні позивача перебувають двоє доньок та дружина. Враховуючи викладене вище, сімейний та матеріальний стан позивача суттєво змінився, оскільки народження другої дитини потребує додаткових фінансових затрат. Саме тому, позивач вимушений звернутися із даним позовом про зменшення розміру присуджених аліментів на утримання дитини до суду. Згідно ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2022 року в справі № 727/1599/22 зазначив, що статтею 192 Сімейного кодексу України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Зазначена обставина відповідно до положень статті 192 Сімейного кодексу України є самостійною підставою для зміни розміру аліментів. Народження дитини у другому шлюбі відповідно до положень ст. 192 Сімейного кодексу України є самостійною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки конструкція зазначеної статті визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Це зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Такі ж правові висновки сформовані у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 691/926/20. Таким чином, народження другої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , вже є самостійною підставою для зміни розміру аліментів, а саме - зміна сімейного стану. Водночас, народження другої дитини спричинило також зміну матеріального стану позивача, оскільки зазначена обставина безперечно потребує додаткових фінансових витрат. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. На виконання вимог п.9 ч. 3 ст.175 Цивільного процесуального кодексу України надають попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи: витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу: 15 000 грн. 00 коп., судовий збір - 1211 грн. 20 коп. Згідно ч.1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. На виконання вимог п.10 ч. 3 ст.175 Цивільного процесуального кодексу України повідомляє, що позивачем не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Враховуючи викладене просив змінити розмір аліментів, визначений рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року; зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , з 1/4 до 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, з часу набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття. 18 липня 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі 22 липня 2025 року. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлено запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшла 14 серпня 2024 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 року справу прийнято до провадження та постановлено вищевказану справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. 18 листопада 2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтований наступним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на теперішній час змінився його сімейний стан, що унеможливлює сплату аліментів на дитину у визначеному судом розмірі. Зазначає, що від нового шлюбу у нього народилася донька [PERSON] , [INFO] . Вказує, що його нова дружина [PERSON] у зв`язку з народженням дитини перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-х років. Зазначає що на теперішній час на його перебуває двоє доньок та дружина. Враховуючи викладені обставини позивач вважає що його сімейний та матеріальний стан суттєво змінився, оскільки народження другої дитини потребує додаткових фінансових витрат, тому на його думку є правові підстави для зменшення розміру аліментів на утримання доньки з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини щомісячно до її повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень статті 183 СК України частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статті 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, за змістом ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Разом з тим, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів лише за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. У свою чергу, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Просила врахувати, як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19, зміна сімейного стану, а саме народження іншої дитини, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №715/2073/20, де зазначено, що окремо факт народження ще однієї дитини не змінює сімейний стан та сам по собі не свідчить про погіршення матеріального стану. До того ж батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження 61 702св19); від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61 1031св21); від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22-ц (провадження 61 10748 св 23); від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61 1193св24). Представник відповідача констатує, що при визначенні розміру аліментів враховуються зобов`язання платника аліментів щодо утримання всіх неповнолітніх дітей чи інші аліментні зобов`язання, однак в цій частині доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки утримання ним другої дитини не може бути достатньою підставою для зменшення розміру аліментів. Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували зміну або погіршення матеріального становища позивача. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак жодних документів, які б свідчили про зменшення доходів, втрату роботи чи інші істотні обставини, що вплинули б на його платоспроможність, позивачем до суду не подано. Навпаки, з наявних у відкритому доступі офіційних джерел, зокрема з відомостей з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, вбачається, що [PERSON] є діючим працівником Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та має посаду заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління. Згідно з поданими ним річними деклараціями про майновий стан та доходи, розмір його доходів протягом останніх років має стійку тенденцію до зростання: Дохід за 2018 рік - 168 234,00 грн., 2019 рік - 302 508,00 грн., 2020 рік - 321 009,00 грн., 2021 рік - 468 839,00 грн., 2022 рік - 879 848,00 грн., 2023 рік - 973 765,00 грн., 2024 рік - 975 469,00 грн. Таким чином, із наведених даних очевидно, що протягом 2018-2024 років дохід позивача постійно зростав, що свідчить про покращення або щонайменше стабільність його матеріального становища. Відповідно, твердження про зміну матеріального стану позивача є непідтвердженим і необґрунтованим. З урахуванням наведеного, відсутні будь-які підстави вважати, що з часу ухвалення попереднього рішення суду відбулися істотні зміни у матеріальному становищі позивача, які могли б обумовити необхідність зміни розміру або способу стягнення аліментів. Разом з цим, заслуговує уваги та правової оцінки посилання позивача на те, що його дружина - [PERSON] - перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. З поданого представником позивача витягу з наказу № 43 о/с від 05 березня 2024 року ГУНП в Закарпатській області (станом на 11 липня 2025 року) прямо вбачається, що зазначена відпустка надана до 14 червня 2026 року тобто завершується через сім місяців. Таким чином, наведена позивачем обставина є тимчасовою та перехідною. Цей підхід повністю узгоджується з позицією Верховного Суду. Так, у постанові від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61 1193св24) касаційний суд чітко вказав, що сам по собі факт того, що платник аліментів утримує дитину, народжену в іншому шлюбі, а його дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною, не є достатньою підставою для зменшення аліментів, якщо не доведено реального погіршення майнового становища платника. Верховний суд підкреслив, що зменшення аліментів у таких обставинах не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від попереднього шлюбу та суперечитиме її інтересам, які закон визначає пріоритетними. Отже, посилання позивача на декретну відпустку дружини по догляду за дитиною не може вважатися правовою підставою для зменшення аліментних зобов`язань, оскільки: така обставина є тимчасовою; не підтверджує стійкого погіршення матеріального стану; суперечить правовим висновкам Верховного Суду; не може переважати інтереси дитини від попереднього шлюбу. Окрім того, просила врахувати, що розмір аліментів, утримуваних з позивача за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року у справі № 760/22454/18 на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , відповідає вимогам сімейного законодавства та усталеній судовій практиці щодо розміру аліментів на одну дитину, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач несе додаткові витрати на утримання іншої дитини без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення його дітей та суперечитиме їх інтересам. Збільшення витрат позивача без підтвердження погіршення його матеріального становища, також не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення своїх витрат, які не доведені жодними належними доказами, адже позивач не надав доказів зменшення свого доходу та будь-яких документально підтверджених витрат на лікування, утримання дружини. Щодо неналежного подання доказів позивачем. Позивач у тексті позовної заяви посилається на певні документи такі як: рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28.02.2018 року у справі 760/22454/18 про стягнення аліментів, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27.08.2024 року у справі 760/22454/18 та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2024 року у справі 760/22454/18. Проте зазначені документи до позову фактично не додано. Їх відсутність позбавляє суд можливості перевірити зміст, дату ухвалення та встановлені у них обставини, на які сам позивач посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні у нього докази, якими він обґрунтовує свої вимоги, чого у цьому випадку виконано не було. Інші документи, які все ж долучені позивачем до матеріалів справи, не підтверджують факт погіршення його матеріального становища. Вони не містять відомостей про зменшення доходів, втрату роботи, зниження заробітної плати чи інші об`єктивні фактори, які б у розумінні ст. 192 СК України могли свідчити про істотну зміну обставин. Самі по собі додані документи не доводять необхідності зменшення розміру аліментів та не підтверджують наявність у позивача обставин, що унеможливлюють сплату встановлених судом платежів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України ). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в позовній заяві має бути зазначено виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Під час дослідження письмових доказів, які були додані до позовної заяви, було звернуто увагу представника відповідача, що подані позивачем додатки виконані у вигляді фотознімків документів, що свідчить про їхнє походження не з оригіналів, а з відтворення зображення шляхом фотографування. Такі копії не містять ознак належної якості та не дають змоги встановити їх автентичність та цілісність. Вони не відповідають вимогам ч. 2 ст. 95 ЦПК України щодо подання належних та достовірних копій письмових доказів. Відповідно до статті 95 ЦПК України передбачено, що передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Отже, враховуючи те, що є сумнів щодо відповідності поданих представником позивача копій доказів їх оригіналам, представник відповідача вважає за необхідне заявити клопотання про витребувати у позивача оригіналів письмових доказів (оригінал свідоцтва про народження доньки [PERSON] , оригінал свідоцтва про шлюб від 23 грудня 2021 року, оригінал свідоцтва про народження доньки [PERSON] , оригінал витягу з наказу №43 о/с від 05 березня 2024 року ГУНП в Закарпатській області від 11 липня 2025 року) яке відповідає вимогам ч. 6 ст. 95 ЦПК України, з метою забезпечення принципу змагальності сторін. Отже, враховуючи вищевикладене можна дійти висновку, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, які існували на момент постановлення судового рішення від 28.02.2018 року про стягнення аліментів, визначені ст. 192 СК України , що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни його матеріального стану чи стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Враховуючи викладене, просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, встановленого рішенням суду. 01 грудня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована наступним. 17 листопада 2025 року позивач та представник позивача отримали відзив на позовну заяву, що підтверджується карткою руху документа користувача Електронного суду (докази додаються). Днем закінчення строку для подання відповіді на відзив є 27 листопада 2025 року включно. Ознайомившись з відзивом на позов, вважає його необґрунтованим та таким, що має бути відхиленим, враховуючи таке. Перш за все, звертає увагу суду на те, що відзив подано із порушенням встановленого судом строку для подання відзиву. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року (забезпечено надання загального доступу 21.08.2025) відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Згідно ч .ч. 1, 4 ст. 127 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Водночас, як вбачається із відзиву на позовну заяву і доданих до нього додатків, відповідачем не надано ані заяви про поновлення процесуального строку, ані жодного доказу поважності пропуску процесуального строку для подання відзиву. Відповідачка у відзиві обґрунтовує свою незгоду із позовною заявою позивача, стверджуючи, що позивачем не надано доказів, що підтверджують зміну або погіршення матеріального стану позивача і тому просить у позові відмовити, оскільки саме погіршення матеріального стану є підставою для зменшення розміру аліментів. Таке твердження заслуговує на жорстоку критику, оскільки як вже зазначено у позові зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Зазначена обставина відповідно до положень статті 192 Сімейного кодексу України є самостійною підставою для зміни розміру аліментів. Народження дитини у другому шлюбі відповідно до положень ст. 192 Сімейного кодексу України є самостійною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки конструкція зазначеної статті визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Це зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Такі ж правові висновки сформовані у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 691/926/20. Таким чином, народження другої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , є самостійною підставою для зміни розміру аліментів, а саме - зміна сімейного стану. Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2022 року в справі № 727/1599/22 зазначив, що статтею 192 Сімейного кодексу України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме, зокрема: зміни або матеріального або сімейного стану. Отже, підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Зазначена обставина відповідно до положень статті 192 Сімейного кодексу України є самостійною підставою для зміни розміру аліментів. Звертає увагу суду, що заборгованість зі сплати аліментів у позивача відсутня, що підтверджується листом Солом`янського відділу державно виконавчої служби у м. Києві від 03.11.2025 № 219345. Враховуючи викладене просив позов [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів задовольнити у повному обсязі. 12 грудня 2025 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, які обґрунтовані наступним. Відповідь на відзив обґрунтована тим, що відзив подано з порушенням процесуального строку, відповідачка не подала заяви про його поновлення та не надала доказів поважності пропуску строку. Разом з цим зазначено, що доводи відповідачки щодо необхідності погіршення матеріального стану для зменшення аліментів є необґрунтованими, оскільки зміна сімейного стану, зокрема народження другої дитини, є самостійною законною підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України. Додатково підтверджується відсутність заборгованості зі сплати аліментів у позивача, на підставі чого обґрунтовується прохання суду відхилити відзив та задовольнити позов у повному обсязі. З вищенаведеним відповідачка не погоджується зважаючи на наступне. Щодо доводів представника позивача, що народження дитини є самостійною підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12 2006). Діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу. Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 21 липня 2021 року у справі №691/926/20. Верховний Суд у постанові від 22 липня 2024 року у справі № 688/4308/23 зазначив, «зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дітей, які народилась в іншому шлюбі, а також дружину, без доведення погіршення майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів». Крім того, Верховний Суд наголошував на тому, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. У нашому випадку позивач не надав до суду жодного доказу погіршення матеріального становища чи здоров`я, а народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів (аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №760/9783/18-ц (провадження №61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460св20), від 28 травня 2021 року справа №715/2073/20). Отже, узагальнюючи наведене, слід дійти висновку, що позивач є працездатною особою із задовільним станом здоров`я, має постійне місце роботи та стабільний дохід, а також не довів жодного об`єктивного погіршення свого матеріального становища, яке відповідно до вимог ст. 192 СК України могло б бути підставою для зміни розміру аліментів. Сам по собі факт народження другої дитини чи наявність цивільної дружини не є самостійною чи достатньою правовою підставою для зменшення аліментних зобов`язань, що узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду. Відтак, доводи позивача не підтверджують наявності істотних обставин, які б виправдовували перегляд визначеного судом розміру аліментів, а тому заявлені вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Окремо звертає увагу суду на усталену судову практику апеляційних судів у справах щодо зменшення розміру аліментів, у яких суди послідовно підтверджують правомірність рішень судів першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про зменшення аліментів, виходячи з того, що сам по собі факт народження у позивача другої дитини не є самостійною та достатньою підставою для перегляду встановленого розміру аліментів, зокрема: Постанова Київського апеляційного суду від 29.12.2021 року у справі №758/3954/20 - https://reyestr.court.gov.ua/Review/102323479; Постанова Київського апеляційного суду від 18.11.2025 року у справі №758/12148/24 - https://reyestr.court.gov.ua/Review/131899379; Постанова Київського апеляційного суду від 25.12.2024 року у справі №381/1877/24 - https://reyestr.court.gov.ua/Review/124052544; Постанова Київського апеляційного суду від 24.07.2025 року у справі №626/4219/24 - https://reyestr.court.gov.ua/Review/129072061 ; Постанова Миколаївського апеляційного суду від 08.11.2023 року у справі №487/3901/22 - https://reyestr.court.gov.ua/Review/114760967; Постанова Дніпровського апеляційного суду від 28.04.2021 року у справі №204/7007/20 - https://reyestr.court.gov.ua/Review/96593305; Щодо відсутності у позивача заборгованості зі сплати аліментів. Поданий позивачем лист Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві від 03.11.2025 року №219345, який підтверджує відсутність заборгованості зі сплати аліментів, жодним чином не свідчить про наявність у позивача фінансових труднощів. Навпаки - цей документ демонструє належне та своєчасне виконання позивачем своїх аліментних зобов`язань у встановленому судом розмірі та підтверджує його реальну спроможність забезпечувати дитину саме таким обсягом утримання. Отже, зазначений лист спростовує доводи позивача про нібито необхідність зменшення розміру аліментів. Отже, враховуючи наведені норми законодавства, усталену практику Верховного Суду та апеляційних судів, можна дійти висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами та не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим відповідь на відзив не спростовує правової позиції відповідача та не містить підстав для зміни встановленого судом розміру аліментів. Представник позивача в судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання з`явилась, проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, які були викладені у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з Свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 10 квітня 2012 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно до Постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.07.2025 року, відкрито виконавче провадження (ВП [NUMBER]) з виконання виконавчого листа №760/22454/18, виданого 19.12.2024 року Солом`янським районним судом м. Києва щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 / 4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду, тобто з 30.08.2018 і до досягнення дитини повноліття (а.с. 77). Відповідно до Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів [NUMBER] станом на 01.10.2025 року заборгованість у [PERSON] відсутня (а.с. 78). Згідно до Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 23 грудня 2021 року, 23 грудня 2021 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №2235 (а.с. 9). Відповідно до Свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 22 червня 2023 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з Наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 05.03.2024 №43 о/с, начальнику сектору організації соціальної роботи управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Закарпатській області майору поліції [PERSON] надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-ох річного віку, з 01 березня 2024 року по [INFO] (а.с. 11). Згідно до інформації з Єдиного реєстру боржників від 17.07.2025 року, за параметрами пошуку [PERSON] інформація відсутня (а.с. 12). Судом також досліджено декларації, подані [PERSON] на сайті НАЗК за період з 2018 року по 2024 рік (а.с. 43 - 76), Відповідь на запит №294337362 від 29.09.2025 Солом`янського ВДВС у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України до Державної податкової служби України (а.с. 79 - 84). Відповідно до Повідомлення про суттєві зміни в майновому стані від 30.01.2026 року [PERSON] було придбано земельну ділянку та житловий будинок у м. Ужгороді, вартість на дату придбання 490 800,00 грн. та 4 650 400,00 грн. відповідно. Як вбачається з Іпотечного договору №ZKZ7G600000108/1 від 26.01.2026 року [PERSON] було отримано від АТ КБ «Приватбанк» кредит в сумі 3 598 840,00 грн. Інших доказів надано суду не було. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний стан - народилась донька [PERSON] ( [INFO] ), що потягнуло зміну і матеріального стану, оскільки його дружина перебуває у декретній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тож на теперішній час на утриманні позивача перебувають двоє доньок і дружина. Таким чином сімейний та матеріальний стан позивача суттєво змінився. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23). З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що після винесення рішення Солом`янським районним судом м. Києва від 28 лютого 2018 року (справа №760/22454/18), відбулися зміни в сімейному стані позивача (у нього народилась ще одна дитина), що є підставою для зміни раніше встановленого розміру аліментів. Крім того, суд вважає доведеним, що зміна сімейного стану позивача вплинула на його матеріальне становище, оскільки на його утриманні перебуває ще одна малолітня дитина. Суд критично сприймає твердження відповідача щодо покращення матеріального становища позивача, оскільки його загальний дохід збільшився у порівнянні з 2018 роком, а також було придбано нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи нерухоме майно було придбано за рахунок кредитних коштів, що не може свідчити про покращення фінансового становища позивача. Щодо збільшення розміру доходу позивача суд враховує, що з 2018 року (винесення рішення у справі) минуло майже 8 років, тож зростання доходу позивача є пропорційним до інфляційних процесів. Крім того, суд зважає на те, що аліменти, які підлягають стягненню з позивача на користь позивача стягуються у частці від заробітку, а не у твердій грошовій сумі. За таких обставин суд дійшов висновку, що зменшення частки аліментів які підлягають стягненню з позивача не призведе до погіршення становища його неповнолітньої дитини. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно положень ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З врахуванням вищенаведеного, збалансувавши інтереси як позивача та відповідача, так і їх неповнолітніх дітей, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: розмір аліментів що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , підлягає зміні з 1 / 4 частини на 1 / 5 частину зі всіх його доходів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Щодо стягнення судових витрат, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується квитанцією ID: 8561-2149-7633-1713 (а.с. 7). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено частково, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн. Також, представниками позивача та відповідача було вказано, що позивачем та відповідачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, докази чого будуть надані додатково. З врахуванням наведеного, суд роз`яснює, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: partial