Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Віньковецької селищної ради про визнання недійсними і скасування рішень Нетечинецької сільської ради та стягнення моральної шкоди, у якій позивач просить визнати недійсним та скасувати рішення Нетечинецької сільської ради (правонаступником якої являється Віньковецька селищна рада) від 08.08.2014 № 8-33/2014 та від 08.08.2014 № 5-33/2014, та стягнути з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.08.2014 рішеннями Нетечинецької сільської ради (правонаступником якої являється Віньковецька селищна рада) № 8-33/2014 та 5-33/2014 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без погодження суміжних меж, всупереч ст. 198 ЗК України, та у невідповідності до законодавчої бази України, на яку посилається виробник технічної документації. Також в позовній заяві позивач посилається на наступні судові рішення. На окрему ухвалу Віньковецького районного суду Хмельницької області від 12.03.2015 у справі № 670/532/14-ц, в якій зазначено, що оригінала акта, на який посилається сільська рада в своїх рішеннях не існує, тобто приватизація зазначеної землі була незаконною. На рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 27.11.2017 у справі № 670/655/17, яким було встановлено, що будівля, яка належить позивачці на праві приватної власності, частково захоплена [PERSON] , як і частина земельної ділянки, де знаходиться криниця, але дані споруди не зазначені в технічній документації на домоволодіння по [ADDRESS] , що підтверджується кадастровим планом земельної ділянки. На ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/17999/24 від 03.01.2025, якою було встановлено, що спірними рішеннями Нетечинської сільської ради №8-33/2014, 5-33/2014 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без погодження суміжних меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з попередніми землекористувачами [PERSON] та [PERSON] . На ухвалу Верховного суду України від 09.10.2024 у справі № 670/729/22 якою було зазначено стосовно здійснення перешкод з боку суміжного землекористувача [PERSON] у користуванні позивачкою своєю власністю. Наголошує, що через вказані протиправні дії, неможливо здійснити приватизацію домоволодіння по [ADDRESS] . Також посилається на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області у справі № 670/964/13-ц від 30.10.2013, яким встановлено, що розмір земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] , становить 0.42 га, а приватизовано - 0,25 га + 0,180 га = 0,4305 га. Тобто, внаслідок самовільного заняття землі по [ADDRESS] , її розмір був встановлений - 0,24 га, а залишено [PERSON] - 0.2166 га. Зазначає, що відповідно до ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Враховуючи наведене вказує, що неправомірними діями відповідача позивачці було завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначилися на негативних змінах у її житті: негативні переживання, тривога, емоційна напруга, нервозність, почуття образи, обурення, побоювання щодо збереження свого майна. Позивачка пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення. Заподіяну їй моральну шкоду, вона оцінює в 10000,00 грн. Шкода власне полягає у душевних стражданнях, яких позивачка зазнала у зв`язку із втратою свого майна, що в свою чергу призвело до розладу її здоров`я та необхідності витрачатися на лікування. Окрім того, в зв`язку з тим, що позивачкою були подані від серпня місяця 2014 року до 04.12.2024 низка позовів, пов`язаних з даною справою, позивач вважає, що строк позовної давності по даній справі було пропущено з поважних причин, через розгляд вказаних справ по суті. Так, 03.01.2025 ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду по справі 560/17999/24 позивачці було відмовлено у відкритті провадження в даній адміністративній справі. Дану ухвалу вона отримала через деякий час, так як проживає на далекій відстані від м. Хмельницького. До того ж, доручення по даній справі № 004-2203899 було надіслано адвокату 17.04.2025 у другій половині дня, а документи по даній справі були доставлені в Хмельницький місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги позивачкою 21 квітня, і через декілька днів передані адвокату для опрацювання. Крім того, ухвалою Віньковецького районного суду Хмельницької області від 27.05.2025 позивачці було відмовлено у відкритті провадження у справі № 670/373/25, за її адміністративним позовом до відповідача. Відтак просить поновити строк позовної давності у даній справі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Рух справи в суді та позиція сторін у справі. Ухвалою суду від 23.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 16.07.2025 о 13 год 00 хв. 08.07.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Віньковецької селищної ради, у якому представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В даному відзиві представник відповідача вказує, що позивачка стверджує, що ухвалою Віньковецького районного суду Хмельницької області від 12.03.2015 у справі 670/532/14-ц встановлено, що оригіналу акта (мається на увазі Акт обстеження Нетечинецької сільської ради від 02 серпня 2013 року) не існує, з чого позивач робить висновок, що приватизація земельної ділянки була незаконною. Однак представник відповідача зазначає, що цією ж ухвалою визначено, що «....Нікчемність цього доказу не впливає на судове рішення, винесене 22.10.2014, оскільки зазначена обставина не є нововиявленою в розумінні п.2 ч.2 ст. 361 ЦПК України, яка говорить, що підставою для перегляду рішення є встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, ...фальшивість документів або речових доказів. Вирок суду, яким було б встановлено фальшивість акта від 05.06.2014 року з підписом [PERSON] відсутній, тому відсутня ця підстава для перегляду рішення. Нікчемність цього ж доказу не може бути підставою для перегляду судового рішення з підстав, оговорених п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України (істотні для справи обставини, що не відомі і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи). Вказує, що про непорушність межових знаків до приватизації ділянки [PERSON] говорить і сама заявниця. Вона лише вважає порушення її прав і ставить питання про недійсність вказаних договорів (ст. 215 ЦК України), оскільки вони не відповідають вимогам ст. 41 Конституції України, ст. 158, 198 ЗК України та п.2, 8 Інструкції Про встановлення меж земельних ділянок..., проте у судовому рішенні дано правове обґрунтування законності договорів. Зазначає, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому ст. 198 Земельного кодексу України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документу акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки правового значення вони не мають. Неприязність відносин [PERSON] та [PERSON] не приховують, тому не підписання акта не є підставою для не приватизації земельної ділянки третіми особами.». Громадяни [PERSON] та [PERSON] звернулися до Нетечинецької сільської ради на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з відповідними заявами (клопотаннями), за наслідками розгляду яких Нетечинецькою сільською радою було прийнято рішення від 08.08.2014 №8-33/2014 та №5-33/2014. Зміст статті 79-1 Земельного кодексу України свідчить, що метою надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є формування земельної ділянки, яке полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж і внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їх кадастрового номера. Отже, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Передання (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури приватизації земельних ділянок. Орган місцевого самоврядування не проводить експертизи проекту землеустрою, тому вважає, що рішення Нетечинецької сільської ради від 08.08.2014 №8-33/2014 та №5-33/2014 є законними актами індивідуальної дії та їх виконано шляхом розроблення проектів землеустрою. Позивачем не обґрунтовано, які порушення закону були допущені при прийнятті рішення Нетечинецької сільської ради на надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою; в чому саме полягало порушення, а також не надано доказів на підтвердження цих обставин. З доданого до позовної заяви кадастрового плану земельної ділянки кадастровий номер 6820685000:02:004:0073 вбачається чітко виражені краї-межі будівлі-сараю, також це виражено і на даному викопіюванні земельних ділянок. Представник відповідача наголошував на тому, що комісією з питань розгляду та вирішення земельних спорів на території Віньковецької селищної ради неодноразово було здійснено виїзд на земельні ділянки, які перебувають у власності [PERSON] , [PERSON] та у користуванні [PERSON] . В ході обстеження встановлено, що будинок - кухня на кадастровому плані виступає межовою спорудою, спільне використання яких визначено Земельним кодексом України, межа земельної ділянки [PERSON] виражена старою дерев`яною огорожею, а межа земельної ділянки [PERSON] огорожею зі стовпів з металевим дротом. Огорожі не переносились вже тривалий час. З приводу законності та правомірності виготовлення документів [PERSON] , [PERSON] на земельні ділянки за адресою [ADDRESS] питання розглядалося у судовому порядку справа №670/47/15-ц. Також у цій справі встановлені й інші обставини та факти, що мають значення у даній справі, а саме: «... Згідно п.2.8 Інструкції «Про встановлення меж земельних ділянок в натурі», затвердженої наказом Держземагенства України № 376 від 18.05.2010, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) включає: пояснювальну записку, технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку, копію документа, що посвідчує фізичну особу, матеріали польових топографо-геодезичних робіт, перелік обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути; акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, довіреність особи яка діє в інтересах землекористувача. Виходячи із змісту інструкції, на яку посилається позивачка, цей підзаконний акт не вимагає обов`язку погодження меж з суміжниками. Такого обов`язку не вимагає і стаття 198 Земельного кодексу України, яка говорить про проведення кадастрової зйомки, яка включає серед іншого погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та користувачами.» Також зазначено, що землевпорядник, який працював протягом останніх трьох років в Нетечинецькій сільській раді на момент розгляду справи, як свідок у справі, повідомила, що межові знаки між ділянками вказаних осіб не порушувались. Твердження позивача у позовній заяві, що рішенням Віньковецького районного суду по справі №670/655/17 від 27.11.2017 встановлено, що будівля, яка належить позивачці на праві приватної власності частково захоплена [PERSON] , як і частина земельної ділянки, де знаходиться криниця, та що дані споруди не зазначені в технічній документації на домоволодіння по [ADDRESS] , що підтверджується кадастровим планом земельної ділянки є надуманими, оскільки у висновку суду такого не викладено та не досліджувалось. Це ж стосується тверджень позивача про те, що 03.01.2025 ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду по справі №560/17999/24 було встановлено, що спірними рішеннями Нетечинецької сільської ради від 08.08.2014 № 8-33/2014, № 5-33/2014 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] , без погодження суміжних меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з попереднім землекористувачем [PERSON] та [PERSON] , однак судом не досліджувалося це питання та ухвалою в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Віньковецької селищної рада про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовлено. Вказаною позивачем ухвалою Верховного суду України від 09.10.2024 у справі №670/729/22 лише викладено обставини справи за поданою касаційною скаргою позивачем, по суті висновку суду по кожній заявленій вимозі немає, оскільки постанови по справі не прийнято. Тому такі твердження є необґрунтованими. Позивачем вказано, що через протиправні дії неможливо здійснити приватизацію домоволодіння по [ADDRESS] , однак в позові зазначено, що будівля належить на праві приватної власності та згідно доданого витягу з Державного реєстру речових прав від 31.01.2023 [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ще з 31.01.2023, на підставі договору купівлі-продажу № 651 виданого 31.01.2023. Тому, зауважує на відсутність порушення прав [PERSON] на приватизацію вказаного домоволодіння. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди за завдані немайнові витрати у розмірі 10 000,00 грн, представник відповідача вказує, що загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України. Позивачем не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральної шкоди саме діями відповідача, тому Віньковецька селищна рада вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. 16.07.2025 [PERSON] подала до суду заперечення (відповідь на відзив). Зазначає, що відповідачем підтверджено фактичні порушення при проведенні робіт, винесенні рішень Нетечинецькою сільською радою під час приватизації земельних ділянок по [ADDRESS] [PERSON] . Наголошує, що до технічної документації [PERSON] долучено фальшивий акт від 05.06.2014, дозволи на приватизацію [PERSON] та [PERSON] видавалися двічі 23.07.2013 та 08.08.2014, що суперечить закону. Також вказує, що відповідачем без доказів у відзиві наголошено на непорушності межових знаків, але у відповіді № 128 від 27.04.2018 вказано, що межові знаки [PERSON] встановив самовільно, в акті передачі межових знаків не зазначено суміжних землекористувачів, ніхто їх не повідомляв про проведені дії. Відтак посилання представника відповідача на ст. 41 Конституції України є несумісним із діями відповідача, а пояснювальні записки з техдокументації Мельника, проекту землеустрою [PERSON] передбачають додержання всіх законів, інструкції, яка передбачає обов`язковість внесення всіх суміжних земельних ділянок та погодження меж з ними. Посилання на необов`язковість дій вважає корупційною, брехливою, злочинною діяльністю, оскільки це порушує право суміжних землекористувачів, власників будівель. В результаті вказаних злочинних дій відповідача та [PERSON] її права, зокрема право на спокійне життя порушено, їй 71 рік, вона хворіє, є інвалідом ІІ групи, при ігноруванні її звернень відповідачем нанесено непоправну шкоду її здоров`ю, відповідач глумиться над її честю, правом отримати належне, тому просить позовні вимоги задовольнити та стягнути на її користь моральну шкоду. Підготовче засідання 16.07.2025 відкладено на 06.08.2025 об 11 год 30 хв для надання можливості відповідачу скористатися своїм правом надати суду заперечення на відповідь на відзив та у зв`язку з відсутністю представника позивача у судовому засіданні. 29.07.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача про участь в судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою суду від 30.07.2025 клопотання представника позивача задоволено, постановлено проводити судові засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Оскільки визначення сторони відповідача у справі є виключним правом позивача, ухвалою суду від 06.08.2025, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з тим, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки даних осіб. Встановлено строк третім особам для подачі пояснень. Підготовче засідання відкладено на 25.09.2025. В підготовчому засіданні 25.09.2025 з`ясовано предмет та підстави позову, встановлено порядок та обсяг дослідження доказів, з`ясовано думку щодо можливості призначення справи до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 25.09.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті, призначено судове засідання на 15.10.2025 о 09 год 30 хв. 15.10.2025 судове засідання відкладено на 21.10.2025 о 10 год. 30 хв. 21.10.2025 в судовому засіданні заслухано вступне слово позивачки, її представника, вступне слово третьої особи [PERSON] , оголошено зміст відзиву та оголошено перерву до 10 год. 30 хв 20.11.2025. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Зазначив, що даний спір вже неодноразово вирішувався судом, послався на судове рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду, яким вирішено спір стосовно межі і криниці по [ADDRESS] на його користь. Повідомив, що дозвіл на приватизацію своєї земельної ділянки він отримав від сільської ради законно і вже після цього виготовив технічну документацію і приватизував ділянку по [ADDRESS] . Всі виготовлені ним документи відповідають діючому законодавству. Межові знаки між ділянками № [NUMBER] і [ADDRESS] є непорушнимим протягом останніх 38 років. До [PERSON] він надавав померлій сусідці, яка проживала по [ADDRESS] , можливість побудуватись на його ділянці землі, тому сарай розташований на його території і по стіні його проходить межа. Просив відмовити у задоволенні позову повністю. 20.11.2025 судове засідання відкладено у зв`язку із зайнятістю головуючого в іншій цивільній справі. Позивачка [PERSON] 20.11.2025 через канцелярію суду подала письмову заяву про надання їй копії звукозапису судового засідання за 21.10.2025, у зв`язку з тим, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в засіданні ображав її та її покійного чоловіка, поширював щодо її сім`ї недостовірну інформацію та безпідставні звинувачення, чим було завдано їй моральної шкоди, тому стверджувала, що підлягає до стягнення з [PERSON] моральна шкода в розмірі 20 000,00 грн. 12.03.2026 ухвалою суду письмову заяву [PERSON] від 20.11.2025 в частині стягнення моральної шкоди з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] залишено без розгляду. Заслухавши думку сторін у справі, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Встановлені судом фактичні обставини справи. Предметом даного позову є визнання недійсними та скасування рішення Нетечинецької сільської ради (правонаступником якої являється Віньковецька селищна рада) від 08.08.2014 № 8-33/2014 та № 5-33/2014, якими було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без погодження суміжних меж, що, за твердженням позивачки, відбулося в супереч ст. 198 ЗК України, та у невідповідності до законодавчої бази України, на яку посилається виробник технічної документації. А також відповідно з такими діями відповідача стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн моральної шкоди. Під час розгляду було встановлено, що дані позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона придбала споруджене на неприватизованій земельній ділянці нерухоме майно, а оскаржувані рішення пов`язані з перешкодами зі сторони третіх осіб [PERSON] та [PERSON] , які приватизували земельні ділянки у реалізації їй, як права власності на кухню-сарай, так й інтересу у приватизації під її нерухомістю земельної ділянки. Оскільки накладення земельної ділянки [PERSON] на ділянку під господарською будівлею позивачки позбавляє останню можливості реалізувати право на приватизацію своєї земельної ділянки, оформити право власності на неї та повноцінно розпоряджатися нерухомістю, розташованою на цій ділянці, тому вона просить визнати недійсними та скасувати рішення Нетечинецької сільської ради (правонаступником якої являється Віньковецька селищна рада) від 08.08.2014 № 8-33/2014 та № 5-33/2014, якими було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою [PERSON] та [PERSON] за відповідною адресою. З огляду на наведене, посилання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] у своїх поясненнях під час судового розгляду на те, що дані обставини вже були предметом дослідження у справах, судові рішення у яких набрали законної сили, зокрема постанова Віньковецького районного суду Хмельницької області від 24.01.2014 та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.04.2014 в справі №670/992/13-а, судом не беруться до уваги, оскільки у даній справі був інший предмет позову. Протоколом двадцять четвертої сесії сільської ради VI скликання від 09.07.2013 №24 Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області підтверджено, що за результатами розгляду поданих заяв [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості (а.с.79-88), що підтверджується відповідним рішенням № 8-24/2013 від 09.07.2013 (а.с.110). Протоколом двадцять п`ятої сесії сільської ради VI скликання від 11.09.2013 № 25 Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області підтверджено, що за результатами розгляду поданих заяв [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.65-69), що підтверджується відповідним рішенням № 7-25/2013 від 11.09.2013 (а.с.94). Із відповіді Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області № 235 від 02.10.2013 вбачається, що у відповідь на заяву [PERSON] № 149 від 12.09.2013 їй було надано копію протоколу засідання 24 сесії сільської ради від 09.07.2013 та оглядовий план земельної ділянки [PERSON] (а.с.77-88). Із відповіді Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області № 254 від 16.10.2013 вбачається, що у відповідь на заяву [PERSON] № 171 від 14.10.2013 їй було надано копію графічних матеріалів виданих на ім`я [PERSON] (а.с.89-90). У відповіді Хмельницької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» № 4.1/1517 від 05.12.2013 на письмове звернення [PERSON] від 05.12.2013 щодо виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок, розташованих на території [ADDRESS] , [ADDRESS] зазначено, що вказані земельні ділянки межують із земельною ділянкою [PERSON] та [PERSON] та між ними наявний спір щодо меж земельних ділянок, а відтак договір на виконання робіт із землеустрою можливо укласти лише за умови досягнення згоди між суміжними землевласниками щодо порядку користування земельними ділянками або за умови вирішення даного питання в судовому порядку (а.с. 120). Рішенням Нетечинецької сільської ради від 08.08.2014 № 8-33/2014 було надано дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок без погодження межі по [ADDRESS] із [PERSON] , спадкоємцями [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , які безпідставно відмовляються від підпису протоколу погодження меж. Акти обстеження земельних ділянок додається (а.с. 27, 95). Рішенням Нетечинецької сільської ради № 5-33/2014 від 08.08.2014 було надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості по [ADDRESS] без погодження межі із спадкоємцями [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , які безпідставно відмовляються від підпису протоколу погодження меж. Акти обстеження земельних ділянок додається (а.с. 112). Витягом із протоколу тридцять третьої сесії сільської ради VI скликання від 08.08.2014 Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області підтверджено, що за результатами розгляду поданих заяв [PERSON] та [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації без погодження меж із сусідом [PERSON] (а.с.70-76). Рішенням Нетечинецької сільської ради від 30.09.2014 № 3-34/2014 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських споруд [PERSON] на території Нетечинецької сільської ради в [ADDRESS] , вирішено виготовити і видати свідоцтва про право власності на земельні ділянки, внести зміни в земельно облікові документи сільської ради (а.с. 113), що підтверджується також матеріалами технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] (а.с.104-118). Рішенням Нетечинецької сільської ради від 08.05.2015 № 7-42/2015 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення селянського господарства [PERSON] , вирішено виготовити і видати свідоцтва про право власності на земельні ділянки, внести зміни в земельно облікові документи сільської ради (а.с. 102), що підтверджується також матеріалами проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] (а.с.91-103). Із відповіді Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області № 74 від 14.04.2015 на заяву [PERSON] № 46 від 06.04.2015 вбачається, що відомості про інших без їх згоди виконавчий комітет не має права надавати без їх згоди відповідно до Закону України «Про інформацію» А також вказано, що інформацією щодо будівництва кухні-сараю по [ADDRESS] сільська рада не володіє, у власника має бути будівельний паспорт. В погосподарській книзі за 1980-1983 рр вказано 1969 рік, як рік забудови хліва (а.с.31, 119). Копією витягу з Державного реєстру речових прав № 321551142 від 31.01.2023 підтверджується право власності [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.43). Згідно відповіді Віньковецької селищної ради Хмельницької області від 10.06.2021 № Д/50-2021 [PERSON] рекомендовано звернутися для вирішення скарги щодо самовільного захоплення землі до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері раціонального використання, відтворення і охорони природніх ресурсів (а.с.121). Також суд під час розгляду даної справи бере до уваги, що в справі № 670/729/22 (провадження № 61-8280св24) за позовом позивачки [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання вчинити дії, встановлення фактів, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном, відшкодування майнової та моральної шкоди рішенями судів були встановлені такі факти. 31 січня 2023 року позивачка на підставі договору купівлі-продажу від вказаної дати зареєструвала її право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , складовими частинами якого є: житловий будинок літ. А, сарай-літня кухня з підвалом літ. Б, огорожа-ворота № 1 (витяг з Державного реєстру речових прав № 321551142 від 31 січня 2023 року). [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 6820685000:02:004:0073 і площею 0,25 га для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджують договір купівлі-продажу будинку від 26 жовтня 1976 року, свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 29 жовтня 1990 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27681248 від 4 жовтня 2014 року. За даними зведеного кадастрового плану, виготовленого Земельно-аграрним центром «Карат», земельна ділянка [PERSON] частково розташована (накладається) в межах господарської будівлі (сараю-кухні) позивачки. Це цілком підтверджує порушення її права як власниці житлового будинку з господарськими спорудами у [ADDRESS] . [PERSON] у порядку безоплатної приватизації набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6820685000:02:004:0074 і площею 0,1805 га для ведення особистого селянського господарства за тією ж адресою: [ADDRESS] . Технічна документація, проєкт відводу на земельні ділянки відповідачів протиправно виготовлені та затверджені Нетечинецькою сільською радою без погодження із суміжними землекористувачами [PERSON] і [PERSON] 12 березня 2015 року Віньковецький районний суд Хмельницької області постановив окрему ухвалу у справі № 670/532/14-ц, яку скерував сільському голові Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області щодо виявленого порушення, яке полягало в оформленні акта від 5 червня 2014 року про межі між ділянками [ADDRESS] . Окрім того, у зв`язку з тим, що позивачкою були подані від серпня 2014 року до 04.12.2024 низка позовів, що на її переконання є підтвердженням пропущення строку позовної давності з поважних причин, нею до позовної заяви було також надано копії судових рішень, зокрема, копію рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 30.10.2013 у справі №670/964/13-ц, копію ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 22.01.2014 у справі №670/964/13-ц, постанову Віньковецького районного суду Хмельницької області від 08.08.2014 у справі № 670/349/14-а, постанову Віньковецького районного суду Хмельницької області від 02.02.2015 за результатами розгляду адміністративної справи у справі №670/4/15-а, окремої ухвали постановленої Віньковецьким районним судом Хмельницької області від 12.03.2015 у справі №670/532/14-ц, рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 27.11.2017 у справі №670/655/17. Також позивачкою долучено копію позовної заяви [PERSON] до Віньковецької селищної ради про скасування рішення, що порушує право та визнання його незаконним подану до Хмельницького окружного адміністративного суду (а.с.44-47) та посилання на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.01.2025 у справі 560/17999/24, якою було встановлено, що між сторонами існує спір про право, даний спір є приватно-правовим і не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, що виключає його розгляд за правилами адміністративного судочинства, тому безпідставним є оскарження цих рішень окремо в адміністративному суді, а відтак за суб`єктним складом та предметом спору такий спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Застосоване судом законодавство. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Висновки суду. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Отже, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Відтак, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Тому, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 24.07.2023 у справі №533/50/22). Суд звертає увагу учасників справи, що під час розгляду справи та ухвалення рішення суд враховує, що предметом та підставою даного позову є визнання недійсними та скасування рішень Нетечинецької сільської ради (правонаступником якої являється Віньковецька селищна рада) від 08.08.2014 № 8-33/2014 та № 5-33/2014, якими було надано дозвіл [PERSON] та [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , без погодження суміжних меж, що, за твердженням позивачки, відбулося в супереч ст. 198 ЗК України, та у невідповідності до законодавчої бази України, на яку посилається виробник технічної документації. А також, у зв`язку з такими діями відповідача стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн моральної шкоди. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 у справі №761/42030/21). З огляду на наведене, щодо строку позовної давності та клопотання позивача щодо нього при поданні позову, суд зазначає таке. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України). З огляду на наведене, та на те, що про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності представником відповідача у відзиві на позовну заяву та протягом судового розгляду заявлено не було, суд не досліджує та не надає оцінку обставинам щодо строку позовної давності під час розгляду даної справи. Щодо предмета та підстав позову, суд зазначає таке. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. До особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України (речення перше частини першої статті 377 ЦК України). У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення (речення перше частини першої статті 120 ЗК України). Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункти 35, 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 7.42)). Інакше кажучи, з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 46-47)). Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункти 8.16-8.17), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 49)). Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До заяви додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (частина перша статті 118 ЗК України). Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то скасування таких рішень є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункти 37, 62)). Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Відповідно до положень статті 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відтак, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (подібна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі №916/1415/19). У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що: «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц). Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. З аналізу наведеного вбачається, що у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних правовідносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло внаслідок та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №367/2259/15). Визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування є належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо це має наслідком поновлення порушеного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №923/466/17). За змістом частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Крім того, у частині сьомій статті 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Таким чином, порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України, відповідно до якої складовою частиною порядку приватизації громадянами земельних ділянок, до прийняття остаточного рішення про надання земельної ділянки у власність, є дозвіл органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом.) Дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл уповноваженої особи здійснити певні дії на землі аби мати змогу в подальшому точно визначити такий об`єкт. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність та/або користування (оренду) в майбутньому. Тобто, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття в майбутньому права власності чи користування на земельну ділянку. Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від: 30 травня 2018 року у справі №826/5737/16; 17 жовтня 2018 року у справі №380/624/16-ц; 04 грудня 2028 року у справі №32/563; 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц. У даній справі, позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання недійсними та скасування рішень сільської ради, якими було надано дозвіл [PERSON] та [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , без погодження межі. Отже, оскаржувані рішення є ненормативними актами індивідуального характеру, які вичерпали свою дію після їх виконання, тобто розроблення проектів землеустрою та подання їх на затвердження з метою передачі земельних ділянок у власність третіх осіб у даній справі. Оскільки задоволення позовних вимог про визнання недійсними та скасування рішень сільської ради про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо спірних земельних ділянок не призведе до відновлення прав позивачки, тому останньою обрано неефективний спосіб захисту, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні таких позовних вимог. При цьому, суд також враховує, що під час розгляду касаційної скарги Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 січня 2026 року в справі № 670/729/22 (провадження № 61-8280св24) за позовом позивачки [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання вчинити дії, встановлення фактів, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном, відшкодування майнової та моральної шкоди досліджував питання чи є належними способами захисту права власності позивачки на споруджене нерухоме майно й інтересу у приватизації земельної ділянки під цим майном вимоги зобов`язати відповідачів внести зміни до приватизаційних документів у такий спосіб, щоб повернути захоплену частину земельної ділянки, на якій розташоване майно позивачки, а також до проєкту землеустрою та технічної документації. Зазначені висновки у наведеній справі зроблені Верховним Судом з урахуванням фактичних обставин, що взаємопов`язані зі справою, яка розглядається, зокрема щодо тих самих земельних ділянок та правовідносин, що виникли між учасниками справи. Так, позивачка у позові в наведеній справі, в тому числі просила захистити її право власності на нерухоме майно, споруджене на тій самій земельній ділянці, яку вона мала намір приватизувати, а також інтерес у такій приватизації, зокрема, шляхом зобов`язання відповідачів внести зміни до їхніх приватизаційних документів, проєкту землеустрою та технічної документації (див. п. 20 даної постанови). Отже, Верховний Суд (див. п. 21 даної постанови) зауважив, «що за встановлених обставин апеляційний суд правильно вказав на неналежність обраних позивачкою способів захисту, однак помилився щодо належних. Усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спорудженим майном позивачки і захист її інтересу у приватизації відповідної земельної ділянки можливі шляхом скасування рішення сільської ради про затвердження технічної документації (проєкту землеустрою) щодо відведення у приватну власність і передання у таку власність земельної ділянки, яка накладається на ту, на якій споруджена кухня-сарай позивачки. Формування земельної ділянки у державному земельному кадастрі та державна реєстрація права приватної власності на неї є наслідками розроблення відповідної документації із землеустрою, її затвердження та передання відповідної ділянки у приватну власність. Тому скасування державної реєстрації земельної ділянки та державної реєстрації права приватної власності на неї не можуть бути способами захисту права власності позивачки на споруджене нерухоме майно й інтересу у приватизації земельної ділянки під цим майном». Разом з тим, Верховний Суд у наведеній справі (див. п. 33 даної постанови) дійшов висновку, що «позивачка, яка придбала споруджене на неприватизованій земельній ділянці нерухоме майно, обґрунтувала позовні вимоги перешкодами зі сторони відповідачів у реалізації як права власності на кухню-сарай, так й інтересу у приватизації під її нерухомістю земельної ділянки, а апеляційний суд вказав, що накладення земельної ділянки [PERSON] на ділянку під господарською будівлею позивачки позбавляє останню можливості реалізувати право на приватизацію своєї земельної ділянки, оформити право власності на неї, за відсутності кадастрового номера - повноцінно розпоряджатися нерухомістю, розташованою на цій ділянці. Тому, не маючи оформленого права власності на відповідну ділянку, за наявності накладення на останню з розташованою на ній кухнею-сараєм іншої ділянки, яка приватизована, належним способом захисту прав та інтересів позивачки є вимога про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування рішення сільської ради про затвердження відповідної документації із землеустрою та передання у приватну власність земельної ділянки, яка накладається на ту, на якій споруджена кухня-сарай позивачки». При цьому, Верховний Суд також зауважив (див. п. 35 даної постанови), що «12 листопада 2025 року він постановив окрему ухвалу у справі № 362/5066/17, яку скерував Кабінету Міністрів України та Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру, щодо необхідності ініціювання внесення до земельного законодавства змін, які б регламентували можливість усунення з ініціативи та/або за рахунок органів державної влади чи місцевого самоврядування помилок, які були допущені у визначенні меж земельних ділянок державної та комунальної власності під час їхнього формування та у зв`язку із затвердженням проєктів землеустрою щодо відведення таких ділянок, зокрема, у приватну власність. Станом на день ухвалення зазначеної постанови Прем`єр-міністр України дала відповідальним особам доручення розглянути відповідне питання та у разі потреби у прийнятті рішень Уряду подати пропозиції в установленому порядку». З огляду на наведене, Верховний Суд у постанові від 22 січня 2026 року в справі № 670/729/22 (провадження № 61-8280св24) дійшов висновку, що належним способом захисту для позивачки є саме вимога про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування рішення сільської ради про затвердження відповідної документації із землеустрою та передання у приватну власність земельної ділянки, яка накладається на ту, на якій споруджена кухня-сарай позивачки. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені. За загальними правилами доказування, визначеними ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Вказаний висновок міститься, зокрема у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц. Відтак, обставини встановлені наведеними вище судовими рішеннями, є преюдиційними відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України і не підлягають додатковому доказуванню у справі. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Водночас, суд встановивши під час розгляду справи обставини обрання позивачкою неналежного способу захисту в даній справі, враховує, що невірно обраний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом спору по суті, оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20), що в свою чергу виключає як необхідність надання судом оцінки будь-яким іншим аргументам позивачки, так і необхідність подальшого дослідження підстав позову. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною першою ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними і скасування рішень Нетечинецької сільської ради задоволенню не підлягають, тому відсутні і правові підстави для розгляду та стягнення з відповідача моральної шкоди. З огляду на наведене, дослідивши фактичні обставини справи, виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, та практики Верховного Суду, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Вирішення питання щодо судових витрат. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивачка звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір не підлягає стягненню. При цьому, сторонами не надано доказів здійснення інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed