Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

[PERSON] , від імені та інтересах якої діє адвокат Мякота Т. М., звернулась в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] «Про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення», в якому просила усунути перешкоди [PERSON] в користуванні та володінні належним на праві власності житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ,- шляхом виселення з цього житлового будинку: - [PERSON] [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ,- поклавши судові витрати солідарно на відповідачів (а. с. 4). На обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] , від імені та інтересах якої діє адвокат Мякота Т. М., зазначила, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] ,- відповідно до договору дарування, укладеного 16 грудня 2024 року між [PERSON] та позивачем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. (реєстраційний № 2383). Зазначений житловий будинок належав дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26 листопада 2024 року державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Козелько Т. М.,, виконуючою обов`язки державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області (номер відомостей про речове право 57733501, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3051028163120). У вказаному житловому будинку проживають без згоди позивача та належних правових підстав відповідачі, які мають інше зареєстроване місце проживання, та не допускають її як власника до будинку. З яких підстав відповідачі заселились у спірний будинок позивачці не відомо, однак на цей час вони у ньому проживають без її згоди та без згоди попереднього власника. Набувши право власності на житловий будинок, [PERSON] , зареєструвала місце свого проживання у ньому, однак не має змоги потрапити в середину через те, що відповідачі не дають їй змоги зайти навіть на подвір`я належного їй житлового будинку. Сторона позивача стверджує, що єдиним власником спірного житлового будинку є [PERSON] , а відповідачі не є членами її сім`ї. Обставини, за їх можливої наявності, що надавали їм право на проживання у цього житловому приміщенні, припинилися з часу проведення державної реєстрації права власності на спірне житло за позивачем (а. с. 2 4). Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 2533/25-вх від 07.05.2025 року із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/465/25 (провадження № 2/631/582/25) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 2, 43). У строки та в порядку, обумовленому приписом частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів, відповідь на які отримав лише 05.09.2025 року за вхідним № ЕП-1130/25-вх, ЕП-1129/25-вх, ЕП- 1128/25-вх, № 5341/25-вх, №5338/25-вх, №5337/25-вх, № 5335/25-вх та № 5336/25-вх (а. с. 46, 47, 48, 49, 50, 51, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 08.09.2025 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовчий розгляд справи (а. с. 63 - 67). Під час підготовчого провадження такі процесуальні дії як: забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо,- судом не вчинялись, й відповідною ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 04.11.2025 року, підготовче провадження по справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті (а. с. 99 - 105). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце цього засідання була повідомлена належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, однак скористалась правом, наданим їй частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через свого представника за ордером адвоката Мякота Т. М. (а. с. 145, 147). Представник позивача [PERSON] адвокат Мякота Т. М., яка діє за ордером (серії ВІ № 1296102), виданим 17.04.2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги № 1/25, укладеного 09.01.2025 року між нею та [PERSON] , а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданого 21.03.2017 року на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області № 4, у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, проте в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи надала клопотання, зареєстроване за вхідним № 1581/26-вх від 04.03.2026 року, про розгляд справи за їх із позивачем відсутності, зазначивши, що сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, і позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а. с. 145, 146, 156 157, 37, 38, 39 40). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання теж не з`явились, про дату, час і місце цього засідання повідомлялись належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістили, заяв про відкладення судового засідання або про розгляд справи за їх відсутності не надали (а. с. 145, 148 149, 150 151, 152 153, 154 155). Представник відповідача [PERSON] адвокат Царьов Р. В., який діє за ордером (серії ВІ № 1339711), виданим 06.10.2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н, укладеного 06.10.2025 року між ним та [PERSON] , а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 3720, виданого 20.10.2020 року на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області № 15, у судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, будь-яких заяв та клопотань не надавав, відзив на позов не надсилав (а. с. 145, 152 153, 76, 77). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника позивача свідчить її відповідна заява, долучена до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, покладаючись на заяву представника позивача про розгляд справи за її із позивачем відсутності, ураховуючи той факт, що підстав для визнання необхідним безпосередньої їх участі у судовому засіданні не має, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті позовних вимог за їх відсутності. Доходячи такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, що судом визнано поважними. Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Крім того, відповідно до приписів частини 5 і пунктів 1, 2 та 4 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день вручення її під розписку, день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування, що зареєстровані у встановленому законом поряду, якщо ця особа не повідомила іншої адреси, й ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи вдруге не з`явились, суд доходить переконання, що дійсно їх відсутність не перешкоджає розгляду справи по суті. Зважаючи на це, суд не знаходить підстав задля визнання неявки належно повідомлених учасників справи поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою у розгляді справи за суттю позовних вимог. Проте, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечувала позивач. Вказане узгоджується з правозастосовною практикою касаційного суду, який неодноразово зауважував на те, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відтак, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи, за його наслідками суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторона позивача посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, в ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Так, з договору дарування (бланк серії НТР № 617131), посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. 16.12.2024 року та зареєстрованого в реєстрі під № 2383, вбачається, що [PERSON] як Дарувальник безоплатно передала, а [PERSON] як Обдарована прийняла у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] . При цьому у пункті 3 договору дарувальник свідчить та гарантує, що: -предмет договору до цього часу нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений, у спорі та під забороною (арештом) не перебуває, як внесок д статутного капіталу не переданий, в користування наймачам (орендарям) не наданий, обтяжень чи прав третіх осіб на нього не має; -укладення цього договору не порушує прав та законних інтересів малолітніх, неповнолітніх, безпритульних, недієздатних чи обмежено дієздатних; -нерухоме майно за цим договором є його особистим майном (успадковане майно) (а. с. 8). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав № 408272774, сформованого 16.12.2024 року о 14 годині 02 хвилини приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А., речове право позивача на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] ,- зареєстроване за № 58028960 від 16.12.2024 року на підставі договору дарування № 2383, виданого 16.12.2024 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Крючковою Л. А., відповідно до якого його власником є [PERSON] (а. с. 10). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом (бланк серії НТН № 920976), посвідченого державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Козелько Т. М., виконуючим обов`язки державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області, на підставі заповіту [PERSON] , померлої [INFO] , отримала спадщину її донька [PERSON] . Свідоцтво видано на спадщину у виді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] (а. с. 11). Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] ,- зареєстроване державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Козелько Т. М., виконуючим обов`язки державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області 26.11.2024 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав № 405460217, сформований 26.11.2024 року о 16 годині 44 хвилини (а. с. 11 зворот). З копії Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами будинок, розташований за адресом: [ADDRESS] ,- виготовлений 15.11.2024 року КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» вбачається, що будинок належить на праві власності [PERSON] й перепланувань чи самостійних прибудов не має (а. с. 12 15). Згідно з витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиного державної електронної системи у сфері будівництва (реєстраційний номер документу ТІ01:4769-9444-1799-3868) від 15.11.2024 року вищевказаний технічний паспорт виготовлений за наслідками повторної інвентаризації (а. с. 16). Відповідно до відомостей про особу, надані з відомчої інформаційної системи Державної міграційної служби, отриманих від Нововодолазької територіальної громади, [PERSON] з 19 березня 2025 року зареєстрована за адресом: [ADDRESS] ,- що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади № 2025/003711756, сформованим 19.03.2025 року о 14 годині 09 хвилин (а. с. 7). Аналогічні відомості містяться й у довідці/витязі про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої старостою Новоселівського старостинського округу № 6 Нововодолазької селищної ради Харківської області Гребіником Ю. А. за вихідним № 19-60/36 від 22.01.2025 року (а. с. 22). Згідно з даними погосподарської книги № 15 Нововодолазької селищної ради на 2021-2025 роки відповідач [PERSON] з 25.01.1996 року по теперішній час зареєстрований за адресом: [ADDRESS] (а. с. 56). Також відповідно до інформації з погосподарської книги № 15 Нововодолазької селищної ради на 2021-2025 роки відповідачі: [PERSON] з 19 червня 2007 року, [PERSON] з 30 листопада 2005 року та [PERSON] з 05 квітня 1988 року й по теперішній час,- зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а. с. 57, 58, 59). З акта депутата № 328 від 02.04.2025 року, складеного депутатом Нововодолазької селищної ради Ярошенко Л. І. у присутності двох свідків, вбачається, шо [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] і, проте фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] і,- так як у домоволодінні за адресою реєстрації [PERSON] фактично проживають: [PERSON] разом з дружиною [PERSON] , сином [PERSON] та [PERSON] (а. с. 23). Згідно з відомостями, наданими старостою Новоселівського старостинського округу № 6 Нововодолазької селищної ради Харківської області Гребіник Ю. за вихідним № 19-58/43 від 21.04.2025 року, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25 січня 1996 року; [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 19 червня 2007 року; [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 30 листопада 2005 року; [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 05 квітня 1988 року (а. с. 24). Як убачається з вимоги про виселення, складеної [PERSON] 14.01.2025 року та надісланої того ж дня на ім`я кожного з відповідачів рекомендованим поштовим відправленням із описом вкладення, позивач просить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в місячний термін з моменту отримання цієї вимоги звільнити належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . В разі невиконання вимоги про виселення буде звертатись до правоохоронних органів з заявою про протиправне позбавлення власника житлового будинку, вільного розпорядження ним та примусове вселення власниці в житловий будинок та виселення відповідачів з нього. Вказане повідомлення отримане під особистий короткий підпис одного із адресатів 21.01.2025 року (а. с. 17, 18, 19). Талоном-повідомленням Єдиного обліку № 1274 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, складеним помічником чергового чергової частини старшим сержантом поліції відділення поліції № 3 (місто Нова Водолага) Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області Фроловою Ю. О., зафіксовано, що 25.02.2025 року о 12 годині 50 хвилин до відділу надійшла заява [PERSON] з проханням вжити заходів до її родичів, а саме: двоюрідного брата [PERSON] , який відмовляється покинути належний їй згідно з договором дарування будинок, розташований за адресою [ADDRESS] . Наряд поліції не потрібен, матеріал зібраний в повному обсязі. Виїздила ГРПП. По заяві буде проведена додаткова перевірка та прийнято рішення згідно з діючим законодавством. Публічний порядок порушено не було (а. с. 20). Листом, зареєстрованим за вихідним № 1003/11987/01.2025 від 21.03.2025 року, начальник ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області Глущенко А., проінформував [PERSON] про те, що її заява була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку) відділення поліції № 3 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області за № 1274 від 25.02.2025 року. З метою з`ясування обставин, викладених в заяві, здійснено розгляд, за результатами якого прийнято рішення про припинення подальшої перевірки через те, що у викладених подіях вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, а їх захист належить до повноважень суду (а. с. 21). Як вбачається з інформації, наданої керівником КП «НАІБ» Харчевніковою Т. за вихідним № 284 від 22.04.2025 року, щодо власників приміщень станом на 31.12.2012 року , розташованих за наступними адресами є: - по [ADDRESS] (інвентарна справа № 38): [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є власниками. 25.07.2014 року [PERSON] ними надало довідку для оформлення спадкових справ. Право власності зареєстровано за рішенням Нововодолазького районного суду, яким частку [PERSON] переведено в цілу одиницю та присвоєно будинку [ADDRESS] ; частка [PERSON] також переведено в цілу одиницю та присвоєно будинку [ADDRESS] (інвентарна справа № 1165), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не є власниками, а власником є [PERSON] , яка набула права власності на квартири згідно зі свідоцтвом про право власності на житло б/н, виданим Відділом приватизації житлового фонду Нововодолазької селищної ради. 28.03.2007 року [PERSON] набула права власності на квартири за договором дарування (бланк серії BEE № 625023), засвідченим Нововодолазькою державною районною нотаріальною конторою (а. с. 26). Викладені відомості підтверджені копіями документів, зокрема: -довідки про технічні показники об`єкта нерухомого майна, наявність (відсутність) нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту, перепланування, зареєстрованої за вихідним № 335 від 25.07.2014 року (а. с. 27); -рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького раойону Харківської області № 507 від 24 листопада 2011 року «Про надання згоди на виділення частини домоволодіння по [ADDRESS] в окреме домоволодіння та присвоїти юридичну адресу» (а. с. 28); -рішення Нововодолазького районного суду Харківської області у справі з єдиним унікальним № 2-173/10 (а. с. 29); -ухвали Нововодолазького районого суду Харківської області у справі з єдиним унікальним № 2-39 (а. с. 31); -витягів про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (а. с. 30, 32, 34); -договору дарування (бланк серії ВЕЕ № 625023), посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвскою Т. М. 06.03.2007 року та зареєстрованого в реєстрі під № 380 (а. с. 33); -та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (довідка № 424352459 від 28.04.2025 року) (а. с. 35). Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що: -власником спірного житлового приміщення з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- з 16.12.2024 року є позивач [PERSON] ; -на момент укладення договору дарування, за яким позивач набула права власності на спірну нерухомість, прав на нього, зокрема, щодо користування наймачами (орендарям) не було; -позивач скористалась своїм правом, з 19 березня 2025 року зареєструвавши своє місце мешкання за адресою спірного житлового приміщення з надвірними будівлями та спорудами, проте за ним не мешкає через те, що у приміщенні фактично проживають відповідачі, які мають зареєстроване місце мешкання, що не співпадає з адресою місця розташування спірного житла; -позивач у січні 2025 року зверталась до відповідачів із письмовою пропозицією щодо врегулювання спору у добровільному порядку, проте її проігноровано повністю, а також до правоохоронних органів з проханням усунити перешкоди в користування належним їй на праві власності спірним житловим майном. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, а також Постановою Великої Палати, прийнятої 13 жовтня 2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 447/455/17 (провадження № № 14-64цс20). Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. За змістом статей 15 і 16 цього кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Відтак, право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Крім того, право позивача на мирне володіння майном, обумовлене приписами статті 1 Першого проколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, разом із Протоколами до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. Разом з цим, статтею 8 зазначеної Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пунктом 2 викладеної статті чітко визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Наведений перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Отже, правозастосовна практика Європейського суду з прав людини, яка, як раніше викладено, є частиною національного законодавства з огляду на припис статті 9 Основного Закону нашої Держави та джерелом права у відповідності до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», гарантує кожній особі згідно з правилом пункту 1 статті 8 Конвенції крім інших прав право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло та не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших прав, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до її статті 13 повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені статтею 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною 1 статті 316, статтею 328 та частинами 1 і 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Разом з цим, з огляду на положення статті 47 Конституції України та статті 1 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло. Більш того, наведеною статті 47 Конституції України, гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У свою чергу, положеннями частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень частини четвертої статті 311 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з положень частини 1 статті 379 зазначеного кодифікованого закону житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною 1 статті 380 Цивільного кодексу України обумовлено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. За правилом частини 1 статті 383 цього ж кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Також за змістом статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ході розгляду справи судом встановлено, що позивач набула право власності на спірне житлове майно шляхом укладання відповідного договору дарування, що зареєстрований у поряду, визначеному чинним законодавством України. Отже, у відповідності до змісту частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України наведений вище договір є однією з підстав виникнення у особи права власності. При цьому, суд враховує, що майно набуте позивачем у приватну власність. Виходячи з положень частини 1 статті 12 та частини 3 статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, під час чого той зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. У свою чергу й приписи частини 2 і 3 статті 13 зазначеного кодифікованого закону наголошують на тому, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших. Нормою права, викладеною у статті 7 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. З наведеного слід зробити висновок про те, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Також, приписом частини 2 статті 386 цього ж кодексу унормовано, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до змісту статті 391 цивільного кодифікованого закону власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Крім того, частиною 1 статті 401 Цивільного кодексу України регламентовано, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. За змістом частини 1 статті 402 та статті 406 цього ж кодифікованого акту сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Верховний Суду України у постанові, прийнятій 16.11.2016 року в межах провадження № 6-709цс16), зробив правовий висновок про те, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Верховний Суд у своїй застосовній практиці, викладеній в постанові Великої Палати, прийнятої 13 жовтня 2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 447/455/17 (провадження № № 14-64цс20) від зазначеного не відступив, а тому вказаний висновок є застосовним згідно з вимогами частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Між тим, за правилом частини 1 статті 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Натомість, частиною 3 статті 116 цього ж кодексу обумовлено, шо осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відтак, розв`язуючи спір по суті та виходячи з вимог легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд вважає, що права [PERSON] у цьому контексті порушені й, дотримуючись розумного балансу між захистом права власності позивача та правом відповідачів користуватись спірним житлом, в якому вони не зареєстровані та не є членами сім`ї власника, доходить висновку про те, що її інтереси як власника житла та повноважного користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, забезпечених, доречи, іншим житловим приміщенням, в якому вони офіційно зареєстровані. Таким чином, проаналізувавши наведені вище норми права та надані по справі докази у їх сукупності, суд обґрунтовано вважає, що позов [PERSON] , від імені та інтересах якої діє адвокат Мякота Т. М., до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] «Про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення» слід задовольнити та усунути перешкоди позивачу в користуванні та володінні належним на праві власності житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ,- шляхом виселення з цього житлового будинку відповідачів. Ухвалюючи рішення та повністю задовольняючи позов [PERSON] , від імені та інтересах якої діє адвокат Мякота Т. М., до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] «Про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення», суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.07.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. На підставі приписів частини 1 та абзацу 2 підпункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом [PERSON] , від імені та інтересах якої діє адвокат Мякота Т. М., звернулась в суд у 2025 році та її позовна заява містить чотири вимоги не майнового характеру: усунення перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового будинку відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 2, 4). Положення абзацу 2 частини 3 статті 6 цього ж закону передбачають, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення наведене й Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 12 та 13 його Постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (зі змінами та доповненнями), яке є обов`язковим для застосуванням судом до тих пір, поки не буде змінене або спростоване сучасною практикою Верховного Суду, а саме: якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов`язані між собою, судовий збір сплачується окремо за кожну із таких вимог (або загальною сумою). Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-IX від 19.11.2024 року (із змінами та доповненнями) з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 3028,00 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен сплатити судовий збір у сумі 4844,80 гривень, виходячи з розрахунку: 3028,00 гривень х 0,4 х 4 = 4844,80 гривень. На виконання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви [PERSON] , від імені та інтересах якої діє адвокат Мякота Т. М., додала документи, що підтверджують сплату судового збору в розмірі 4844,80 гривень (а. с. 1, 52а, 44, 45). Таким чином, з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 4844,80 гривень. Крім того, з положень пункту 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України убачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Крім того, з положень пункту 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України убачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях № 13-рп/2000 від 16.11.2000 року та № 23-рп/2009 від 30.09.2009 року, зокрема, в останньому обумовлено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. З огляду на приписи статей 1 та 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012 року (із змінами та доповненнями) договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При цьому, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Прядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для його зміни, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Він має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Положеннями статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з правилом частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Правове регулювання відносин, пов`язаних з розподілом судових витрат на правничу допомогу адвоката здійснюється вищенаведеною статтею, зокрема її частинами 2 4. Так, як регламентоване зазначеними нормами цивільного процесуального права, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, практична реалізація законодавчо встановленого принципу відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу відбувається наступним чином: 1)попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 Цивільного процесуального кодексу України); 2)визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 цього ж кодексу); 3)розподіл судових витрат між сторонами (статті 141 наведеного кодифікованого процесуального закону). З доданих до позову документів вбачається, що професійну правничу допомогу [PERSON] надала Мякота Т. М., яка є адвокатом, оскільки має відповідне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), видане 21.03.2017 року на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області № 4, й діє на підставі ордеру (серії ВІ № 1296102), виданого 17.04.2025 року на підставі Договору про надання правничої (правової) допомоги № 1/25 від 09.01.2025 року, укладеного між адвокатом та [PERSON] (а. с. 37, 38, 39). Відповідно до розрахунку вартості правничих послуг та Акту № 1 приймання-передачі наданих послуг, підписаного 28.04.2025 року позивачем як замовником та адвокатом як виконавцем, вбачається, що загальна вартість наданих юридичних послуг складає 18000,00 гривень (а. с. 40, 41). Частина 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України наголошує на необхідності врахування судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Одночасно з цим, норми права, що містяться у частинах 5 та 6 статті 137 цивільного процесуального кодифікованого закону України, визначають, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні сум відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно зі статтею 17 Закону України «При виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», національні суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Отже, Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, притримується аналогічної правової позицію, про що свідчать його рішення від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 36), від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) тощо, в яких зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Тобто сама заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, прийнятих 19.02.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та 12.05.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Також суд застосовує й висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені ним у постанові, прийнятій 20.09.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), а саме: на підтвердження розміру витратна професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або іншій банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, визначений договором про надання правничої допомоги (Договором про надання правничої (правової) допомоги № 1/25 від 09.01.2025 року), відповідає обсягу наданих нею послуг і виконаних робіт, визначених детально у відповідному акті, є співмірним із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на їх виконання, а також вартості, вже сплаченої їй позивачем. Відтак, суд робить обґрунтований висновок про те, що позивач понесла судові витрати на правничу допомогу адвоката за цим позовом в сумі 18000,00 гривень, які вона передала адвокату 28.04.2025 року відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 23/2025 від 28 квітня 2025 року (а. с. 42). Доходячи такого, суд ураховує, що відповідачі клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, не надали, а, отже даних, які б спростовували вищевказані висновки та правозастосовну практику Верховного суду з огляду на критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин цієї справи та фінансового стану обох сторін, в матеріалах справи не має. Таким чином, з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в 1800,00 гривень. З урахуванням викладеного, з відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь позивача слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 4844,80 гривень та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 18000,00 гривень, а всього в загальній сумі 22844,80 гривень. Разом з цим, питання щодо стягнення судових витрат суд вирішує з урахуванням роз`яснень пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме: з кожного відповідача по 5711,20 гривень, з розрахунку: 22844,80 гривень : 4 = 5711,20 гривень. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: approved