Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із заявою про відшкодування шкоди внаслідок події, що мала місце 25.01.2025 по вул. Шевченка, 13 в м. Дрогобичі, внаслідок якої на його припаркований автомобіль Toyota RAV4 обвалився фасад будинку, унаслідок чого йому було нанесено механічні пошкодження автомобілю. Вказав, що на адресу Відповідача був направлений лист про направлення його представника на проведення експертизи, щодо визначення вартості нанесеної шкоди автомобілю. Згідно висновку експерта № 176 від 20.02.2025 вартість матеріального збитку становить 46212,54 грн., вартість проведення експертизи становить 6106,75 грн. Також [PERSON] звернувся до поліції та зафіксував факт пошкодження автомобіля, на що було дано відповідь: про попередження Відповідача та вимога приведення фасаду будинку до відповідних норм. Зазначив, що відповідно до ст.15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів. Відповідно до п.7 ч.1 ст.17 цього Закону громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою. Згідно пункту 1 ч.2 ст.18 Закону передбачено, що підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію. Відповідно до ч.1 ст.25 Закону утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території. Наказом Державного комітету України з питань Житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76 затверджено «Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій», згідно якого на житлово-експлуатаційні організації покладено обов`язок забезпечувати належне технічне обслуговування жилих будинків. Пунктом 2 Правил передбачено, що технічне обслуговування жилих будинків комплекс робіт, спрямованих на підтримку справності елементів будівель чи заданих параметрів та режимів роботи технічного обладнання. Система технічного обслуговування жилих будинків повинна забезпечувати безпечне та безперебійне функціонування будинків, інженерних мереж та обладнання протягом установленого терміну служби будинку. Технічне обслуговування жилих будинків включає роботи з контролю за його станом, забезпечення справності, працездатності, наладки і регулювання інженерних систем тощо. Контроль за технічним станом здійснюється шляхом впровадження системи технічного огляду жилих будинків. Відтак, нормами спеціального законодавства у сфері житлово-комунальних послуг встановлено обов`язок балансоутримувача будинку належним чином виконувати свої зобов`язання щодо утримання будинків і споруд та прибудинкової території для недопущення руйнації фасадів будинків. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ст.1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відомості про належність будинку до відомства Відповідача зобов`язався надати при надходженні відповіді на адвокатський запит. Просив стягнути з Комунального Підприємства "УПРАВИТЕЛЬ "ЖИТЛОВО ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ОБ`ЄДНАННЯ" ДРОГОБИЦЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (код ЄДРПОУ 20790524) на свою користь: матеріальну шкоду в сумі 46212 (сорок шість тисяч двісті дванадцять) гривень 54 копійки; судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.; витрати на проведення експертизи в сумі 6106 грн. 75 коп.; правову допомогу в сумі 7000 грн. Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував позов повністю і зазначав що підстав для його задоволення не має виходячи з наступного: Положеннями ч.1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ч.2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності, період завдання шкоди. Звертаємо увагу, що положення ст. 1166 ЦК України на котру посилається Позивач прямо визначають, що майнова шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Разом з тим Відповідач жодних неправомірних дій не вчиняв, і жодної шкоди Відповідачу не заподіював. Більше того будь-якого причино-наслідкового зв`язку між діями КП «Управитель «ЖЕО» ДМР і шкодою заподіяною Позивачу немає. Верховний Суд у постанові від 27 березня 2019 року у справі №643/19078/15 вказав на те, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає . Про те, що відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду неодноразово зазначав Верховний суд в постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 у справі № 5023/3993/12(5023/9057/11), від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14, від 02.09.2014 у справі № 910/2023/13, від 22.01.2013 у справі № 5011-71/2684-2012). Доводи позовної заяви зводяться до того, що 25.01.2025 по [ADDRESS] на припаркований автомобіль Toyota RAV4 обвалився фасад будинку, у наслідок чого було нанесено механічні пошкодження автомобілю. Інформуємо суд, що ні 25.01.2025 року, ні в подальшому на адресу КП "Управитель "ЖЕО" ДМР не надходило звернень про обвал фасаду будинку по [ADDRESS] . До матеріалів справи Позивачем долучено листа з якого вбачається про те, що КП "Управитель "ЖЕО" ДМР начебто було попереджено про обвал фасаду будинку (без зазначення якого конкретно № будинку) Дрогобицьким РВП ГУ НП у Львівській області. Разом з тим вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки до КП "Управитель "ЖЕО" ДМР не надходило будь-яких повідомлень від Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській оболасті. Зі змісту долученого листа Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області вбачається лише те, що заявник повідомив про пошкодження транспортного засобу. Однак, вказаний лист не містить висновку про те, що пошкодження транспортного засобу відбулось саме внаслідок падіння частини фасаду з будинку [ADDRESS] . Також лист за результатами перевірки не містить даних про те, чи встановлювались свідки та очевидці вказаної події, чи здійснювався обхід прилеглої території щодо виявлення розташованих камер зовнішнього відеоспостереження за прибудинковою територією тощо. Отже, вказаний лист підтверджує лише факт звернення Позивача до правоохоронних органів у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу. Таким чином за матеріалами справи висновок, що пошкодження транспортного засобу відбулось внаслідок падіння частини фасаду з будинку по [ADDRESS] зроблений лише з заяви Позивача. Жодних інших належних та допустимих доказів, які б дали можливість встановити дійсну причину пошкодження транспортного засобу немає. Разом з цим спричинені вказаному транспортному засобу пошкодження могли виникнути й внаслідок потрапляння на вказаний автомобіль предметів з фасадів будинків, які поруч межують (наявна щільна забудова вулиці з обох сторін дороги), або дії третіх осіб. Таким чином, факт падіння частини фасаду на транспортний засіб не зафіксований ні протоколом поліції, ні актом відповідача, а сам Відповідач не викликався на місце події з метою з`ясування усіх обставин справи. Наданий позивачем лист підтверджує лише факт пошкодження транспортного засобу, однак не може підтвердити настання цих пошкоджень в результаті падіння частини фасаду саме з будинку [ADDRESS] . Таким чином позивачем належними засобами доказування не доведено причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою відповідача в цій справі. За таких обставин, позивачем належними доказами не доведено наявності всього складу цивільного правопорушення, як необхідної передумови для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони та, водночас, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує, оскільки така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень у цивільному процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. У межах позовної заяви Позивач просить стягнути з Відповідача правову допомогу в сумі 7000 гривень. Разом з тим, Позивач не наводить орієнтовного розрахунку витрат на професійну правничу допомогу. Більше того, до матеріалів справи Позивачем не долучено будь-яких доказів понесення відповідних витрат. Розмір витрат на професійну правничу допомогу Позивач вважає завищеним і не співмірним із складністю справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі „Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі „Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі „East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі „Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Разом з тим будь-яких доказів понесення судових витрат Позивач до матеріалів справи не долучає. Зважаючи на вище викладене Відповідач просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] до КП "Управитель "ЖЕО" ДМР про відшкодування шкоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що 25 січня 2025 року стався обвал фасаду будинку у м. Дрогобичі по вул. Шевченка,13, була викликана поліція і в його довірителя були відібрані пояснення. Інцидент стався в 5 годині ранку. Позивач, повертаючись із відпочинку з трьома неповнолітніми дітьми поспішав додому в м. Суми. І в час коли мав від`їжджати стався цей обвал фасаду. На місце викликав поліцію, надав письмову заяву і поїхав. Поліція листом повідомила про цей випадок КП «Управитель ЖЕО». Також, представника відповідача викликали на місце проведення експертизи листом, однак він не прибув. Жодного письмового реагування на цей лист теж не було. Запит адвоката Лобанова М.Б. до міської ради щодо приналежності будинку двічі залишився без відповіді. [PERSON] з досудовою вимогою до відповідача не звертався. Експертизою встановлено вартість збитків, по фото видно характер ушкоджень, що вони спричинені падінням уламків фасаду зверху. Автомобіль на даний час відремонтовано, чеків про вартість виконаних робіт немає, бо у зв`язку із прифронтовою зоною ремонт не проводився на авторизованому СТО. Заперечення представника відповідача є неспроможними, з огляду на те, що вина відповідача доводиться усіма наявними у справі доказами в їх сукупності. Представником КП «Управитель ЖЕО» обрано пасивний спосіб захисту. Просив задоволити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] заперечив у задоволенні позову, вказавши на те, що відсутні докази причиново-наслідкового зв`язку між подією та відношенням до неї комунального підприємства. Доказів про падіння частини фасаду саме з того будинку, перебування саме того будинку у віданні відповідача, суду не надано. На момент події представники КП «Управитель ЖЕО» не викликались. Лист начальника поліції на ім`я позивача не надходив до КП «Управитель ЖЕО», не зважаючи на зазначене у ньому в абз. 3 про те, що підприємство повідомлено поліцією для вжиття заходів для запобігання подальшим обвалам фасаду. В даному листі зрештою не зазначено адресу будинку. Лист про експертний огляд автомобіля - перший документ, що надійшов на адресу відповідача. Товарознавче дослідження встановило вартість відновлювального ремонту, однак чи такий відбувся згідно опису пошкоджень саме за наведених позивачем обставин - невідомо. Питання про характер та спосіб ушкоджень в Дослідженні не ставилось. Доказів витрат суду не надано, що може свідчити про бажання відповідача збагатитись за рахунок підприємства. Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши та дослідивши матеріали судового провадження судом встановлено наступне. Стороною позивача представлено суду: -заява позивача [PERSON] до поліції від 25.01.2025 року про притягнення до відповідальності КП «Управитель ЖЕО»; -лист поліції до Позивача про реєстрацію в ІТС ІПНП №1485 від 25.01.2025 року факту пошкодження автомобіля з вказівкою на наявність цивільно-правових відносин по даному факту; -заява [PERSON] до директора КП «Управитель ЖЕО» про дату експертного огляду автомобіля; -висновок експерта №176 від 20.02.2025 року про встановлення вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача Тойота Рав4. Про доказ факту та обставин події вказує тільки заява самого позивача до поліції, чого явно недостатньо в такому випадку. Власне не зафіксовано жодним доказом самого місця події, вигляду фасаду, вигляду обваленої частини фасаду, відсутні покази очевидців чи будь-яких незаінтересованих осіб, акти відповідного обстеження і т.п. Лист поліції до Позивача про реєстрацію в ІТС ІПНП №1485 від 25.01.2025 року факту пошкодження автомобіля містить узагальнену інформацію без конкретизації даних та факту події, учасників, винуватця та доказів проведеної перевірки. Інші два докази є похідними. Тому, навіть розглядаючи в сукупності подані позивачем докази, зробити обґрунтований висновок щодо предмету доказування в справі є неможливо. Зважаючи на принцип диспозитивності в цивільному процесі суд не має підстав визнавати вину відповідача, а відтак і встановлювати відповідальність за неї. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76, ч.ч. 1 -3 ст. 77, ст.ст. 79, 80, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позову. Судові витрати понесені позивачем, відповідно до відшкодування не підлягають. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed