Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Тисменицький районний суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому вказала, що 03.08.1991 вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . За час перебування в шлюбі вони набули ряд нерухомого майна, щодо поділу якого у них існує спір, а саме: 1) житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами: житловий будинок, літ. А, заг. площею 267,7 кв.м., жит. площею 140,1 кв.м.; літня кухня, літ. Б, заг. площею 76,3 кв.м.; убиральня, літ.У, заг. площею 1 кв.м; криниця, колодязь інженерних мереж, 1; огорожа, 2; огорожа, 3, за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1048988026258. Ринкова вартість: 6 700 617, 00 грн. Майно зареєстроване на відповідача. 2) земельна ділянка к.н.2625810100:03:030:0013, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1035145026258. Ринкова вартість: 42698, 01 грн. Майно зареєстроване на відповідача. 3) об`єкт нерухомого майна: кафе «Берізка», реєстраційний номер майна: 2684865, за адресою: [ADDRESS] вартість: 235 699, 00 грн. Майно зареєстроване на позивача. 4) земельна ділянка, к.н.2625882901:01:001:0023, площею 0,3306 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, по [ADDRESS] . Нормативна грошова оцінка: 2 357 525, 72грн. Майно зареєстроване на позивача. 5) земельна ділянка, к.н.2625882901:01:001:0013, площею 0, 0694га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, по [ADDRESS] . Нормативна грошова оцінка: 494 894, 99 грн. Майно зареєстроване на позивачку та відповідача. Позивач зазначає, що вони не дійшли згоди щодо поділу вказаного вище майна, що зумовило необхідність подання даного позову з метою захисту її прав. Ухвалою від 10 грудня 2025 року суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання на 12 січня 2025 року. Ухвалою від 12 січня 2026 року суд закрив підготовче провадження у справі і призначив справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених у позові. Повідомила, що сторони обговорювали різні варіанти поділу спільного майно, проте згоди не змогли досягти. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив не подав, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, суд постановив у судовому засіданні ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків: В ході судового розгляду встановлено, що 03 серпня 1991 року сторони у справі зареєстрували шлюб, актовий запис №12 ( а.с. 8). Згідно з Інформацією з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,3306 га, кадастровий номер 2625882901:01:001:0023, цільове призначення: для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, по [ADDRESS] . Право власності зареєстроване за [PERSON] . Нормативна грошова оцінка: 2 357 525, 72грн. (а.с. 15). Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ №085180 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ВСВ №408848 від 12.04.2005, реєстраційний номер №839 належить земельна ділянка площею 0,3306 га, кадастровий номер 2625882901:01:001:0023, цільове призначення: для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, по [ADDRESS] (а.с.37). Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,0694 га, кадастровий номер 2625882901:01:001:0013, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, по [ADDRESS] . Нормативна грошова оцінка: 494 894, 99 грн. Право власності зареєстроване за [PERSON] (а.с.16). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ №085181 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ВСВ №408848 від 12.04.2005, реєстраційний номер №839 належить земельна ділянка площею 0,0694 га, кадастровий номер 2625882901:01:001:0013, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, по [ADDRESS] (а.с.38). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №450371418 від 03.11.2025 житловий будинок літ. А, заг. площею 267,7 кв.м., жит. площею 140,1 кв.м.; літня кухня, літ. Б, заг. площею 76,3 кв.м.; убиральня, літ. У, заг. площею 1 кв.м; криниця, колодязь інженерних мереж, 1; огорожа, 2; огорожа, 3, за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1048988026258 належить на праві власності [PERSON] (а.с.19). Відповідно до висновку експерта ПП «БТІ Експерт» вартість житлового будинку загальною площею 267,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] становить 6700617 грн. без ПДВ (а.с.11). Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме земельної ділянки площею 0,1 га, к.н.2625810100:03:030:0013, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою [ADDRESS] становить 42698,01 грн. (а.с. 13-14). Згідно з Відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно №2684865 кафе «Берізка» за адресою: [ADDRESS] загальною вартістю 14906,02 грн. на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.18). Згідно з висновком експерта ПП «БТІ Експерт» вартість нерухомого майна (кафе «Берізка») за адресою: [ADDRESS] становить 235699 грн без ПДВ (а.с.12). В силу ст. 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з вимогами п.п. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. В разі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно з ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Будь-якої домовленості між сторонами не існує, як не існує шлюбного контракту або договору. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється Вимоги ч. 1 ст. 69 СК України передбачають право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У пункті 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, і існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов висновку, що сторони придбали спірне майно саме в період шлюбу та зареєстрували право власності на земельні ділянки та кафе « [INFO] » на [PERSON] , а житловий будинок та земельну ділянку на якій розміщений житловий будинок на [PERSON] . Відповідно земельні ділянки, житловий будинок та кафе є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них, згідно ч. 1 ст. 70 СК України на праві власності належить по 1/2 частині зазначеного спірного майна. Позивач [PERSON] просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за нею право власності на ідеальну частку житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, а саме: житлового будинку, літ.А, заг. площею 267,7 кв.м., жит. площею 140,1 кв.м.; літньої кухні, літ. Б, заг. площею 76,3 кв.м.; убиральні, літ. У, заг. площею 1 кв.м; криниці, колодязя інженерних мереж, 1; огорожі, 2; огорожі, 3 за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1048988026258; ідеальну частку земельної ділянки к.н.2625810100:03:030:0013, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1035145026258; ідеальну частку об`єкта нерухомого майна: Кафе «Берізка», реєстраційний номер майна: 2684865, за адресою: [ADDRESS] ; ідеальну частку земельної ділянки, к.н.2625882901:01:001:0023, площею 0,3306 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою: [ADDRESS] ; ідеальну частку земельної ділянки, к.н.2625882901:01:001:0013, площею 0, 0694га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд доходить висновку, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому кожному з них належить по частині спірного майна. Враховуючи, що реєстрація право власності на таке майно за одним з подружжя не спростовує права обох сторін на володіння, користування та розпорядження цим майном, суд дійшов висновку про поділ між сторонами спірного майна. Виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, необхідно визнати за [PERSON] право власності на частки спільного сумісного майна, відповідно її позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved