Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У грудні 2025 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.08.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредіплюс» (далі Первісний кредитор, ТОВ «Кредіплюс») та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 148693 на суму 5556,00 грн. у формі електронного документу з використанням електронного підпису е7d71e8e. 10.10.2024 між Первісним кредитором та позивачем укладено Договір факторингу № 10102024 (далі договір факторингу), відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів, в зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 10 213,90 грн, яка складається з наступного: 5556,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 4256,90 заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом: 401,00 заборгованість по комісії. Ухвалою судді від 11.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві зазначив про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. В разі неявки відповідача не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що відповідає положенню п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та правовій позиції КЦС ВС від 10.05.2023 № 755/77944/18 (61-185-св23). Відзиву, заяв чи клопотань на адресу суду від [PERSON] не надходило. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 та ст. ст. 280-282 ЦПК України. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їхній відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 02.08.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачем укладено кредитний договір № 148693 на суму 5556,00 грн. у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразового ідентифікаторае7d71e8e. Строк кредитування 70 днів. Процентна ставка 586,00% річних (а. с. 27-28). У кредитному договорі сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, в тому числі щодо розміру кредиту, грошової одиниці, в якій надано кредит, строк та умови використання коштами, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру та типу процентної ставки. Кредитний договір підписано відповідачем шляхом введення одноразового ідентифікатора е7d71e8e, що є належним і допустимим доказом укладення правочину між сторонами. Після здійснення акцепту позичальником, Кредитодавець наклав на кредитний договір кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника із кваліфікованою електронною позначкою часу. Вказані дії підтверджуються положеннями кредитного договору, а також довідкою про ідентифікацію. Саме відповідач ініцюював укладення Кредитного договору, оформивши Заявку на сайті Первісного кредитора, підписавши Кредитний договір з використанням одноразового ідентифікатора. Згідно встановлених умовами договору способу та строку надання кредиту, то він надається безготівковим шляхом на рахунки позичальника не пізніше насвтупного дня з моменту укладення договору в наступному порядку: у розмірі 4000,32 грн. на №рахунку/ картки позичальника № [NUMBER] , у національній валюті у розмірі 1555,68 грн. шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 індивідуальної частин ( п. п. 2.2.1 договору). Відповідно до п. 2.5 комісія за надання кредиту складає 1555,68 грн., що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 28,00% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, як це передбачено п. п. 2.2.1 цієї індивідуальної частини. Розмір комісії за надання кредиту не може бути змінено. Згідно відповіді АТ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-260101 від 02.01.2026, наданої на ухвалу суду, на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) банком було емітовано банківську картку № [NUMBER] , а також надав інформацію про рахунок [PERSON] , на який 02.08.2024 було зараховано суму 4000 грн.. (а. с. 63-64). Позивачем доведено факт укладення кредитного договору між Первісним кредитором та відповідачем. 10.10.2024 між ТОВ «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено Договір факторингу № 10102024 (а. с. 6-8). Відповідно до Реєстру прав вимог №4 (витяг з Додатку №1 ло Договору факторингу №10102024 від 10 жовтня 2024) від ТОВ «ФК Креддіплюс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 10 213,90 грн. Отже, право вимоги по кредитному договору було відступлено Первісним кредитором на користь позивача на підставі реєстрів прав вимоги, які оформлені належним чином та саме з дати підписання Реєстрів прав вимоги, тобто вже після укладення кредитного договору. Також на підтвердження переходу права вимоги за реєстром боржників до договору факторингу, позивачем надано до позовної заяви платіжну інструкцію, яка підтверджує сплату ціни продажу (виконання позивачем своїх обов`язків за договором факторингу). Під час укладення кредитного договору сторонами узгоджено всі істотні умови, зокрема розмір кредиту в сумі 5556 грн, валюту надання, строк дії договору та порядок кредитування. Вказане погодження умов, а також підписання кредитного договору відповідачем із використанням одноразового ідентифікатора як засобу електронного підпису, свідчить про його належне та добровільне волевиявлення на укладення електронного правочину. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів, в зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 10213,90 грн, яка складається з наступного: 5556,00 грн заборгованість по кредиту, 4256,90 грн заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом, 401,00 грн. - прострочена комісія, що підтверджується випискою з особового рахунку за період з 07.01.2025 01.11.2025. Позивачем не заявлено вимог щодо стягнення штрафних санкцій. (а. с. 38-40). На момент подання позовної заяви на рахунки позивача не надходило жодного платежу на погашення заборгованості відповідачем за кредитним договором. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». У статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особi, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дiй чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, i це роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Частиною 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а тому нарахування комісії за даним кредитним договором є правомірним. Таким чином, оскільки відповідачем не виконано належним чином грошових зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору, а до позивача перейшло право вимоги за ним згідно укладених договорів факторингу, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у сумі 10 213,90 грн. У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений позивачем, що підтверджено документально. При вирішенні питання стягнення з відповідача судових витрат суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, якими визначено, що повинен враховувати суд при розподілі судових витрат. Так, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, судді ВС зазначають, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (справи «Баришевський проти України», «Гімайдуліна й інші проти України», «Двойних проти України» та «Меріт проти України»). Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з правилами п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат з надання правничої допомоги на суму 7000,00 грн представником позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, укладеного між позивачем та адвокатським бюро «Соломко та партнери», відповідно до п. 3.3 якого передбачено, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в протоколі погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 09/07/25-01 від029.07.2025; протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги, копію додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги, копію акту прийому передачі наданих послуг, який є невід`ємною частиною до договору про надання правничої допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 7073/10 гр. Соломку О.В. За наведених обставин суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 7000,00 грн витрат на оплату професійної правничої допомоги. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві, суд в тому числі керується практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29).

Outcome: approved