Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

29 грудня 2025 року представник позивача ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області із позовом та просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 24 600,00 грн, з яких: сума кредиту - 3 000,00 грн, сума процентів, нарахованих первісним кредитором 13 980,00 грн, нараховані позивачем проценти 7 620,00 грн та судові витрати, визначити в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3 % річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості; 100 - переведення відсотків, Розрахунок 3 % річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С сума основного боргу; 3 3% річних; 100 - переведення відсотків; 365 кількість днів у році; Дн. кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з [PERSON] на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ». Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 грудня 2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено Договір № 4199921 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. На умовах, встановлених Договором, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі - кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: відповідно до: п. 1.2. тип кредиту кредит, сума кредиту складає 3 000 грн; п. 1.3 Договору - строк кредиту 360 днів з 07 грудня 2023 року по 01 грудня 2024 року; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів; на пільговий строк 30 днів з позичальником погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 0,01 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2 % у день. На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. Договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] , яку Відповідачем вказано особисто під час укладання Договору. Відповідно до зазначених вище умов Договору, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання перед [PERSON] виконало та надало йому кредит в сумі 3 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану Банком АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Враховуючи невиконання Відповідачем своїх боргових зобов`язань перед Первісним кредитором 26 липня 2024 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі Договору факторингу № 26/07/2024 за плату відступило, а ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» набуло право грошової вимоги до Відповідача. Отже, до позивача, відповідно до укладеного Договору факторингу, перейшло право грошової вимоги до Відповідача за Договором № 4199921 від 07 грудня 2023 року у розмірі 16 980,00 грн, з якої: заборгованість з тіла кредиту 3 000,00 грн, заборгованість за процентами 13 980,00 грн. Відповідно до пункт 1.1. Договору факторингу № 26/07/2024 від 26 липня 2024 року та в межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» донараховано відсотки за 127 календарних днів (3000 грн * 2 % = 60 грн* 127 календарних дні = 7620 грн). Таким чином, відповідач має заборгованість перед Позивачем за Договором № 4199921 від 07 грудня 2023 року на загальну суму 24 600,00 грн, яка складається з: заборгованості з тіла кредиту 3 000,00 грн, нарахованих процентів первісним кредитором 13 980,00 грн, 7620,00 грн - відсотки нараховані ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ». (а.с. 2-15) Ухвалою судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 грудня 2025 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, призначено судове засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. (а.с. 121-125) Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Представник позивача ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити без участі представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечував. (зворотна сторона а.с. 14) Відповідач [PERSON] на розгляд справи не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за місцем його реєстрації, які повернулась до суду без вручення адресату з підстав його відсутності за вказаною адресою. (а.с. 134, 161) Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідач, повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином, відзив щодо позову з можливими запереченнями позовних вимог та заяв про розгляд справи без його участі не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При таких обставинах суд проводить розгляд справи у відповідності до положень ст. 280 ЦПК України, в заочному порядку, на підставі наявних у ній матеріалів. Представники третьої особи ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. (а.с. 130, 158) Дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07 грудня 2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено Договір № 4189921 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, що підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «55377». Згідно умов Кредитного договору сума кредиту склала 3 000,00 грн, який надається строком на 360 днів, з періодичністю платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів, з стандартною процентною ставкою 2,00% в день, яка застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 Договору. Терміни та дата останнього платежу по кредиту визначено 30 листопада 2024 року, про що зазначено в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком № 1 до Договору. (а.с. 22-36) Після прийняття умов кредитного договору відповідач отримав кредит у сумі 3 000,00 грн, що були зараховані на платіжну картку № [NUMBER] , що емітована на ім`я [PERSON] та підтверджується довідкою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» № 2243-2607 та інформаційною довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 20 січня 2026 року № 20.1.0.0.0/7-260119/129522-БТ. (а.с. 45, 136) Внаслідок невиконання умов Договір № 4199921 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 грудня 2023 року заборгованість за договором по дату відступлення права вимоги (26 липня 2024 року) становить 16 980,00 грн, яка складається з: 3 000,00 грн заборгованості за кредитом, 13 980,00 грн - заборгованості за процентами, що вбачається з розрахунком заборгованості. (а.с. 55-59) 26 липня 2024 року до ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», відповідно до укладеного Договору факторингу № 26/07/2024, перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі 16 980,00 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту 3 000,00 грн, заборгованість за відсотками 13 980,00 грн, що підтверджується договором, витягом з реєстру боржників від 26 липня 2024 року, платіжною інструкцією № 1 від 02 серпня 2024 року про оплату за договором факторингу № 26/07/2024 та повідомленням про відступлення права грошової вимоги, адресованому відповідачу. (а.с. 64-76 ) З пункту 1.1 Договору факторингу № 26/07/2024 від 26 липня 2024 року, укладеного між ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» вбачається, що за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Аналіз положень укладеного між ТОВ «ЛІНЕУРАУКРАЇНА» та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» договору свідчить про те, що до позивача за вказаним договором перейшло право грошової вимоги не тільки за існуючими на момент укладення договору розмірами заборгованості, а й за вимогами, право на одержання яких належить ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», проте, на момент відступлення права вимоги ще не виникли. За період з 27 липня 2024 року по 30 листопада 2024 року позивачем нараховані проценти за 127 календарних днів в межах строку договору в розмірі 7 620,00 грн, враховуючи те, що на момент укладання Договору факторингу № 26/07/2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», як клієнтом, та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», як фактором, строк Договору № 4199921 про надання коштів на умовах споживчого кредиту не сплив, позивачем було здійснено нарахування процентів за користування грошовими коштами за 127 календарних днів, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № 4199921. (а.с. 77-78) Таким чином, враховуючи що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» мало право нараховувати відповідачу, який не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, проценти за користування кредитом в розмірі 2,00 % на день протягом строку кредитування, який становить 360 дні, суд приходить до висновку що позивач після відступлення права вимоги за укладеним з відповідачем договором обґрунтовано нарахував боржнику заборгованість у вигляді процентів за 127 днів в розмірі 7 620,00 грн, а тому наявні підстави для їх стягнення з відповідача на користь позивача. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. Частина 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати вимоги проти нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Згідно ст.ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. Відповідно до ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У договорі, укладенему з відповідачем, сторонами погоджено всі їх істотні умови. Договір є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався. При дослідженні, наданих позивачем, розрахунків заборгованості за договором з усіма їх складовими, суд прийшов до висновку про те, що зазначені розрахунки зроблено у повній відповідності до інших наявних у справі доказів, та підтверджують порушення відповідачем обов`язків щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування цими коштами. Надані позивачем розрахунки заборгованості за договорами в розрізі положень ст.ст. 76-81 ЦПК України не спростовані відповідачем. Відступлення права вимоги підтверджується договором, платіжною інструкцією про проведення оплати за договором факторингу, витягом з реєстру боржників за договором факторингу, що містить інформацію про відповідача (його прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, номер договору, суму заборгованості). Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Отже, вирішуючи спір, суд, оцінивши надані докази та встановивши, що відповідач не виконав взяті на себе грошові зобов`язання, не сплатив в повному обсязі заборгованість за укладеним договором, ні новому, ні попередньому кредитору, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 24 600,00 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту 3 000,00 грн, заборгованість за сумою процентів за користування кредитом 13 980,00 грн, нараховані позивачем проценти за 127 календарних днів 7 620,00 грн, а отже, позовні вимоги в цій частини підлягають задоволенню. Водночас, вимоги ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» щодо визначення в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, та роз`яснення органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду щодо порядку такого нарахування та стягнення не підлягають задоволенню з огляду на наступне. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Згідно ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу,на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, і це питання повинно вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи. Зазначені положення закону передбачають можливість зазначення в рішенні про нарахування саме відсотків або пені. Натомість передбачене ст. 625 ЦК України стягнення інфляційних втрат є окремим видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання та не є відсотками чи пенею в розумінні ч. 10 ст. 265 ЦПК України. Отже, процесуальний закон взагалі не передбачає можливості покладення на орган примусового виконання обов`язку нараховувати інфляційні втрати за механізмом, передбаченим ст. 265 ЦПК України. Крім того частина 10 статті 238 ГПК України та частини 10, 11 статті 265 ЦПК України кореспондують норми ч.ч. 11, 12 ст. 26 Закону «Про виконавче провадження», якими конкретизується порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за механізмом (формулою) визначеним у цьому рішенні суду. Зокрема, визначено: якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. Системний аналіз наведених норм свідчить, що положення ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України закріплюють механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами. Застосування ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог. Вони застосовуються лише в тих випадках, коли суд, розглянувши спір по суті, ухвалив рішення про застосування відсотків. Таким чином, можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог у рішенні суду). Якщо суд не застосував відсотки в рішенні, то не може бути і зазначено про їх нарахування до моменту виконання рішення. І навпаки - якщо суд їх застосує, то у рішенні може зазначатися про нарахування відсотків до моменту виконання рішення. Зазначена позиція узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22. Також, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що нарахування відсотків у порядку ч. 10 ст. 238 ГПК України, ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову судом за результатом розгляду справи та які зазначені в мотивувальній частині рішення. За своєю природою відсотки, зазначені в ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, є заходами відповідальності, що застосовані судом за порушення боржником виконання зобов`язання, тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені норми не визначають якоїсь іншої чи особливої правової природи відсотків, про нарахування яких суд може зазначити у рішенні про стягнення до моменту його виконання. Стягнення процентів річних та суми інфляційних втрат визначено ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто не ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення даного позову судом за результатом розгляду справи та не зазначені в мотивувальній частині рішення. Також суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 та від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22), згідно з якою передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних охоплюються приписами ст. 265 ЦПК України лише за умови, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3% річних за порушення виконання зобов`язання (за минулий період) та суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цієї вимоги. Предметом позову ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» є стягнення заборгованості за тілом кредиту та передбаченими договором процентами, які за своєю природою є платою за користування кредитом відповідно до умов договору, що передбачено статтями 1054, 1056-1 ЦК України, а не відповідальністю за невиконання грошового зобов`язання, що передбачена ст. 625 ЦК України. Вимога про стягнення конкретної суми 3 % річних та інфляційних втрат за період прострочення до звернення до суду позивачем не заявлялася і судом не розглядалася. Відтак, оскільки суд не застосував відповідальність за ст. 625 ЦК України у рішенні (через відсутність такої вимоги та законодавчу заборону на період воєнного стану), то не може бути зазначено і про їх нарахування до моменту виконання рішення. Також суд наголошує, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 07 грудня 2023 року, тобто вже під час дії в Україні воєнного стану, що діє і на даний час. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При поданні позову позивачем заявлено вимогу про відшкодування йому за рахунок відповідача понесених судових витрат, які складаються зі сплаченого судового збору у сумі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн. Визначаючи розмір понесених витрат суд виходить з наступного. За ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. На підтвердження понесення позивачем судових витрат на правничу правову допомогу позивачем до позовної заяви було долучено: договір про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, укладений між ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» та адвокатом Дідухом Є.О., заявку № 4199921 на виконання доручення до Договору № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, акт прийому-передачі виконаних робіт від 10 листопада 2025 року № 4199921, детальний опис робіт (наданих послуг), рахунок на оплату № 4199921-2025 від 10 листопада 2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5972/10, з яких вбачається, що адвокатом були надані такі види правничої допомоги ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ»: - надання усної первинної консультації та роз`яснень з правових питань 0,5 години 440,00 грн; - дослідження наданих клієнтом документів та аналіз фактичних обставин справи - 1 година 840,00 грн; - аналіз чинного законодавства, судової практики Верховного Суду, практики судів апеляційної інстанції 0,5 години 440,00 грн; - підготовка декількох позицій на підставі вивченого питання для ефективного захисту права та інтересів клієнта, узгодження обраної позиції з клієнтом - 1 година 840,00 грн; - письмова юридична консультація, складання письмового консультативного висновку з посиланням на вимоги чинного законодавства з урахуванням сталої судової практики та обраної клієнтом позиції захисту прав та інтересів - 1 година 840,00 грн; - проведення адвокатом заходів спрямованих на самостійне створення необхідних письмових доказів у цивільному процесі, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, складання, оформлення та направлення адвокатських запитів - 1 година 840,00 грн; - складання позовної заяви - 2 години 1 640,00 грн; - складання та оформлення інших документів (крім процесуальних) - додатків до позовної заяви - 1 година 840,00 грн; - складання та оформлення процесуальних документів необхідних для розгляду справи (відповідь на відзив), письмові пояснення, заяви (клопотання), клопотання про витребування доказів, тощо - 2 години 1 640,00 грн; - представництво інтересів клієнта, у тому числі участь у судових засіданнях - 2 години 1 640,00 грн. Загальна сума 10 000 грн. (а.с. 79-85, 87) Відповідачем [PERSON] до суду не подавалось клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат, суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом з тим, суд враховує, що позовні вимоги ґрунтуються на стягненні кредитних коштів, що виникло з правочину, укладеного у електронній формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. Справа є малозначною, її розгляд здійснено судом в судовому засіданні без присутності учасників справи. Оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, обєктивно необхідним на їх виконання, оскільки справа розглянута за відсутності сторін в заочному порядку, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 10 000,00 грн є необґрунтованою, оскільки не відповідає критеріям співмірності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та критерію реальності таких витрат. Отже, обсяг та зміст позовних вимог, складність справи, обсяг виконаних робіт, докази на підтвердження понесених витрат, враховуючи часткове задоволення позову, суд приходить до висновку про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в межах 3 000,00 грн, оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи та зміст процесуальних дій, вчинених адвокатом. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а тому сума судового збору в розмірі 2 422 грн 40 к., яка сплачена позивачем за подання позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial