Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

30.12.2024 р. через підсистему «Електронний суд» [PERSON] , в особі представника, адвоката Цурки Наталії Олександрівни (далі позивач, позикодавець, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, позичальник, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-3, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-4, [PERSON] ), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дячук Олена Борисівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкий Вадим Володимирович про визнання правочинів недійсними (фраудаторними). В обґрунтування позову позивач вказав, що 14.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами пункту 1.1. договору позики Позикодавець передав у власність Позичальника грошові кошти у розмірі 3 930 000,00 грн (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч), що є еквівалентом 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент підписання договору. Факт передання і відповідно отримання указаних грошових коштів підтверджується у тому числі актом приймання-передачі грошових коштів до договору позики від 14.03.2018, складеного 14.03.2018 року, підписаного обома сторонами правочину. За умовами пункту 4.1 цього договору строк остаточного повернення позики Сторонами погоджено у 12 календарних місяців отримання грошових коштів. Остаточною датою повернення повної суми позики є 14.03.2019 року. Також Сторонами було укладено ряд додаткових угод та договорів про внесення змін та доповнень до договору позики, якими, в тому числі було змінено строк повернення грошових коштів. Відповідно до договору від 23.11.2020 року № 3 про внесення змін та доповнень до договору позики від 14.03.2018 сторонами викладено пункт 4.2. договору у наступній редакції «4.2. Позичальник у строк до 23.11.2021 зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики у розмірі 3 930 000,00 грн (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на момент підписання Договору (100 доларів США =2 620,00 грн.»). 21.05.2021 року відбулося часткове погашення заборгованості за договором позики, зокрема [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти в сумі 1 104 000,00 грн, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі від 21 травня 2021 року, підписаного обома сторонами. Станом на 14.01.2022 року сума заборгованості за договором позики становить 3 080 000,00 грн, на підтвердження чого між [PERSON] та [PERSON] 14.01.2022 року був складений акт звірки заборгованості, підписаний обома сторонами правочину. З січня 2022 року жодних погашень за договором позики не здійснювалось, сума заборгованості не зменшилася. Отже, станом на дату звернення до суду з цим позовом сума основної заборгованості за договором позики становить 3 080 000,00 грн. Указані кошти [PERSON] не повернув. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань Позивач був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11.09.2023 року (справа № 760/10039/22) задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 14.03.2018 у розмірі 3 080 000 (три мільйона вісімдесят тисяч) грн 00 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Вказане судове рішення в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось, а відтак, є таким, що набрало законної сили та є обов`язковим для виконання. Станом на дату звернення з даним позовом рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11.09.2023 року (справа № 760/10039/22) не виконане ні в добровільному, ні в примусовому порядку, у зв`язку з відсутністю у [PERSON] грошових коштів на рахунках та зареєстрованого майна. Згодом [PERSON] стало відомо, що [PERSON] відчужив усе належне йому нерухоме майно на користь своїх близьких родичів (дочок, які згодом відчужили таке майно їх бабусі, матері позичальника). Зокрема [PERSON] відчужив: 1) земельну ділянку, кадастровий номер: 3222789200:02:004:0318, реєстраційний номер: 122136632227, площа: 0,168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: за адресою: [ADDRESS] ; 2) садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 379,9 кв. м, житловою площею 189 кв. м; 3) садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 197 кв. м, житловою площею 56,7 кв. м. Зазначене вище нерухоме майно було відчужено на підставі договорів дарування від 24.02.2021 року, укладених між [PERSON] та його доньками, [PERSON] , [PERSON] , які в подальшому відчужили отримане в дар від батька майно на користь своєї бабусі, матері [PERSON] , - [PERSON] на підставі договору дарування від 07.07.2022 року. Позивач вважає оспорювані правочини мають очевидно фраудаторний характер, оскільки відповідач [PERSON] , діючи очевидно недобросовісно та на шкоду позивача [PERSON] , будучи обізнаним про необхідність повернення боргу (факт усвідомленості на момент вчинення оспорюваних правочинів), строк повернення якого був продовжений 23.11.2020 до 23.11.2021 згідно з укладеного між сторонами договору № 3 про внесення змін та доповнень до договору позики від 14.03.2018, подарував своїм донькам майно, за рахунок якого можна задовольнити вимоги позивача, як кредитора, у виниклих між [PERSON] та [PERSON] правовідносинах. У подальшому, 07.07.2022 року , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору дарування садових будинків та земельної ділянки, передають у власність (дарують) [PERSON] земельну ділянку, площею 0,168 га, за кадастровим номером: 3222789200:02:004:0318, та розташовані на ній два садових будинки, площею 379,9 кв. м і 197 кв. м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з таким перебігом подій, [PERSON] міг передбачити на момент укладення договорів дарування негативні для себе наслідки у разі стягнення із нього коштів у судовому порядку й мав намір всупереч інтересам кредитора (позивача) уникнути цих наслідків, а отже дії відповідача [PERSON] при укладенні оспорюваних правочинів направлені на уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу. Враховуючи викладене та з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просив суд: 1.Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером: 3222789200:02:004:0318, реєстраційний номер: 122136632227, площа: 0,168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: за адресою: [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений 24.02.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О. Б., зареєстрований за № 637. 2.Визнати недійсним договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 379,9 кв. м, житловою площею 189 кв. м, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений 24.02.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б., зареєстрований за № 638. 3.Визнати недійсним договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 197 кв. м, житловою площею 56,7 кв. м, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений 24.02.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б., зареєстрований за № 639. 4.Визнати недійсним договір дарування садових будинків та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 07.07.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В., зареєстрований за № 1442. 5.Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В., індексний номер рішення: 64108975 від 07.07.2022 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер: 3222789200:02:004:0318, розташовану за адресою: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада та на садовий будинок, загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що розташований за адресою на [ADDRESS] та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В., індексний номер рішення: 64109135 від 07.07.2022 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56.7, [ADDRESS] . 6.Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б., індексний номер рішення: 56790198 від 24.02.2021 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер: 3222789200:02:004:0318, розташовану за адресою: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада та на садовий будинок, загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що розташований за адресою на [ADDRESS] та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б.., індексний номер рішення: 56790198 від 24.02.2021 про державну реєстрацію права власності на садовий будинок загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56.7, [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19.02.2025 р. позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. 07.03.2025 р. від відповідача-4 [PERSON] надійшов відзив, який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. Відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не може вважатися належним та ефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові. Факти та обставини, які встановлені Постановою Верховного Суду України по справі №370/1104/22 є преюдиційними для розгляду справи № 370/3800/24, оскільки фактично встановлено, що оспорювані правочини не є фіктивними та не є фраудаторними. Тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 30.04.2025 р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 30.04.2025 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про повернення без розгляду клопотання відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 30.04.2025 р. витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дячук Олени Борисівни, належним чином засвідчені копії договорів дарування від 24.02.2021 за реєстровими номерами № 637, 638 та 639 укладеними між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкого Вадима Володимировича, належним чином засвідчену копію договору дарування від 07.07.2022 за реєстровим номером № 1442 укладеними між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 05.06.2025 р. на виконання ухвали суду від 30.04.2025 р. від приватного нотаріуса Легкого В.В. до суду надійшли витребувані докази. 24.06.2025 р. на виконання ухвали суду від 30.04.2025 р. від приватного нотаріуса Дячук О.Б. до суду надійшли витребувані докази. 12.08.2025 р. від позивача надійшла заява про зміну предмету позову. Ухвалою суду від 21.08.2025 р. прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову у даній справі. Роз`яснено відповідачам право протягом 15-денного строку з моменту отримання цієї ухвали на подання відзиву, а третім особам право на подачу письмових пояснень щодо позову або відзиву. 11.09.2025 р. від відповідача-4 [PERSON] надійшов відзив, який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. Відповідач посилаючись на обставини викладені у попередньому відзиві, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 13.10.2025 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 05.11.2025 р., який в подальшому відкладено, черговий раз на 11.12.2025 р. Ухвалою суду від 11.12.2025 р. відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про залишення даного позову без розгляду. В подальшому судовий розгляд черговий раз відкладено на 16.03.2026 р. Ухвалою суду від 16.03.2026 р. відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про залишення даного позову без розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Цурка Н.О. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача-1 адвокат Кононенко О.І. проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у їх задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Легкий В.В. подав лист про розгляд справи у його відсутність, вказавши, що заперечень проти позовних вимог не має. Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явилися, причини неявки суд не повідомили, будь-яких заяв, клопотань до суду не подавали, а тому справа розглядається у їх відсутність. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (а.с. 33-35 том 1). За умовами пункту 1.1. договору позики Позикодавець передав у власність Позичальника грошові кошти у розмірі 3 930 000,00 грн (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч), що є еквівалентом 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент підписання договору. Факт передання і відповідно отримання указаних грошових коштів підтверджується у тому числі актом приймання-передачі грошових коштів до договору позики від 14.03.2018, складеного 14.03.2018 року, підписаного обома сторонами правочину (а.с. 40 том 1). За умовами пункту 4.1 цього договору строк остаточного повернення позики Сторонами погоджено у 12 календарних місяців отримання грошових коштів. Остаточною датою повернення повної суми позики є 14.03.2019 року. Також Сторонами було укладено ряд додаткових угод та договорів про внесення змін та доповнень до договору позики, якими, в тому числі було змінено строк повернення грошових коштів. Відповідно до договору від 23.11.2020 року № 3 про внесення змін та доповнень до договору позики від 14.03.2018 сторонами викладено пункт 4.2. договору у наступній редакції «4.2. Позичальник у строк до 23.11.2021 зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики у розмірі 3 930 000,00 грн (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на момент підписання Договору (100 доларів США =2 620,00 грн.») (а.с. 38-38 том 1). 14.03.2018 р. між [PERSON] та майновим поручителем [PERSON] громадянкою рф [PERSON] укладено договір іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 14.03.2018 р. (а.с. 41-48 том 1). Предметом іпотеки є квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 21.05.2021 року відбулося часткове погашення заборгованості за договором позики, зокрема [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти в сумі 1 104 000,00 грн, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі від 21 травня 2021 року, підписаного обома сторонами, що відповідачем-1 не заперечувалося. Станом на 14.01.2022 року сума заборгованості за договором позики становить 3 080 000,00 грн, на підтвердження чого між [PERSON] та [PERSON] 14.01.2022 року був складений акт звірки заборгованості, підписаний обома сторонами правочину (а.с. 49 том 1). Як вказав позивач та що не спростував відповідач-1, з січня 2022 року жодних погашень за договором позики не здійснювалось, сума заборгованості не зменшилася. Отже, станом на дату звернення до суду з цим позовом сума основної заборгованості за договором позики становить 3 080 000,00 грн. Указані кошти [PERSON] не повернув. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань позивач був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості. З інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11.09.2023 року (справа № 760/10039/22) задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 14.03.2018 у розмірі 3 080 000 (три мільйона вісімдесят тисяч) грн 00 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Вказане судове рішення в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось, а відтак, є таким, що набрало законної сили та є обов`язковим для виконання. Станом на дату звернення з даним позовом рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11.09.2023 року (справа № 760/10039/22) не виконане ні в добровільному, ні в примусовому порядку, у зв`язку з відсутністю у [PERSON] грошових коштів на рахунках та зареєстрованого майна. При цьому суд зауважує, що з вказаним позовом позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва 09.08.2022 року, провадження у справі відкрито ухвалою суду від 26.09.2022 року. Як зазначає позивач, згодом йому стало відомо, що [PERSON] відчужив усе належне йому нерухоме майно на користь своїх близьких родичів (дочок, які згодом відчужили таке майно їх бабусі, матері позичальника). Зокрема [PERSON] відчужив: 1) земельну ділянку, кадастровий номер: 3222789200:02:004:0318, реєстраційний номер: 122136632227, площа: 0,168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: за адресою: [ADDRESS] ; 2) садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 379,9 кв. м, житловою площею 189 кв. м; 3) садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 197 кв. м, житловою площею 56,7 кв. м. Зазначене вище нерухоме майно було відчужено на підставі договорів дарування від 24.02.2021 року, укладених між [PERSON] та його доньками, [PERSON] , [PERSON] , які в подальшому відчужили отримане в дар від батька майно на користь своєї бабусі, матері [PERSON] , - [PERSON] на підставі договору дарування від 07.07.2022 року. Так, судом встановлено, що 24.02.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б., згідно з яким [PERSON] передав (подарував) своїм дочкам у спільну сумісну власність, а останні прийняли земельну ділянку, площею 0,168 га, за кадастровим номером: 3222789200:02:004:0318, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 71-72 том 2). 24.02.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір дарування садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б., відповідно до умов якого [PERSON] передав (подарував) своїм дочкам у спільну сумісну власність, а останні прийняли садовий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 69-70 том 2). 24.02.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір дарування садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б., яким [PERSON] передав (подарував) своїм дочкам у спільну сумісну власність, а останні прийняли садовий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 67-68 том 2). Отже, позивач стверджує, що вищенаведене свідчить про те, що відповідач [PERSON] , діючи очевидно недобросовісно та на шкоду позивача [PERSON] , будучи обізнаним про необхідність повернення боргу (факт усвідомленості на момент вчинення оспорюваних правочинів), строк повернення якого був продовжений 23.11.2020 до 23.11.2021 згідно з укладеного між сторонами договору № 3 про внесення змін та доповнень до договору позики від 14.03.2018, подарував своїм донькам майно, за рахунок якого можна задовольнити вимоги позивача, як кредитора, у виниклих між [PERSON] та [PERSON] правовідносинах. При цьому, з такими твердженнями позивача суд не погоджується та зауважує, що на момент укладення [PERSON] оспорюваних договорів дарування нерухомого майна від 24.02.2021 року на користь своїх дочок строк виконання його зобов`язань за договором позики від 14.03.2018 року ще не настав, оскільки був продовжений сторонами цього правочину до 23.11.2021 року. При цьому, [PERSON] виконувалися взяті на себе зобов`язання за договором позики, що не заперечувалося самим позивачем та підтверджується складеним актом звірки заборгованості від 14.01.2022 року, з якого вбачається, що сума заборгованості зменшилася з 3 930 000 грн до 3 080 000 грн. Також судом встановлено, що 07.07.2022 року, [PERSON] , [PERSON] на підставі договору дарування садових будинків та земельної ділянки, передають у власність (дарують) [PERSON] земельну ділянку, площею 0,168 га, за кадастровим номером: 3222789200:02:004:0318, та розташовані на ній два садових будинки, площею 379,9 кв. м і 197 кв. м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 53-54 том 2). 07.07.2022 року [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] , яким все отримане в дар нерухоме майно за договором дарування від 07.07.2022 року заповіла йому (а.с. 55 том 1). Факт переходу права власності від відповідача-1 до відповідачів-2,3 та в подальшому до відповідача-4 на підставі договорів дарування вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 56-93, 132-142 том 1). У серпні 2022 року позивач [PERSON] звертався до Макарівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дячук Олена Борисівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкий Вадим Володимирович, про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13.09.2023 р. позовні вимоги задоволено та ухвалено: «Визнати договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером: 3222789200:02:004:0318, Реєстраційний номер: 122136632227, площа: 0.168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада, що посвідчений 24.02.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 637, недійсним; Визнати договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що посвідчений 24.02.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 638, недійсним. Визнати договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56.7, що посвідчений 24.02.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 639, недійсним; Визнати договір дарування садових будинків та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , що посвідчений 07.07.2022р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. та зареєстрований за № 1442 недійсним; Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В., індексний номер рішення: 64108975 від 07.07.2022 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер: 3222789200:02:004:0318, розташовану за адресою: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада та на садовий будинок, загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що розташований за адресою на [ADDRESS] та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В., індексний номер рішення: 64109135 від 07.07.2022 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56.7, що розташований за адресою: [ADDRESS] » (а.с. 94-109 том 1). Постановою Київського апеляційного суду від 04.07.2024 р. рішення Макарівського районного суду Київської області від 13.03.2023 р. залишено без змін. Постановою Верховного суду від 06.11.2024 р. рішення Макарівського районного суду Київської області від 13.03.2023 р. та постанову Київського апеляційного суду від 04.07.2024 р. скасовано. У задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с. 110-131 том 1). Вирішуючи вимоги за даним позовом суд виходить також з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України: від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14; від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16. Вказані правові висновки у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19. При оспорюванні кредитором (позивачем) фраудаторних правочинів (вчинених на шкоду кредитору) слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (стаття 234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України). Тобто одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України) за обставинами цієї справи не допускається. Отже, кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Тому, з урахуванням того, що оспорювані договори дарування були виконанні, вони не є фіктивними. Даний позов позивачем пред`явлено з підстав пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, частини друга та третя статті 13 ЦК України (загальні засади добросовісності та заборона дій на шкоду інших осіб). При цьому, на час укладення вказаних правочинів нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало. Ні діти позичальника: [PERSON] та [PERSON] , ні його мати [PERSON] не є боржниками за договором позики від 14.03.2018 року. Суд вважає, що позивач також не довів недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом. Кредитне зобов`язання відповідача забезпечене іпотекою іншого нерухомого майна. Крім того, у даній справі, судом встановлено, що оспорювані договори були виконанні, відбувся перехід права, так як діти прийняли від свого батька дар, зареєстрували право власності на спірне нерухоме майно, а в подальшому виконали свою волю, подарувавши це майно своїй бабі, яка в свою чергу також зареєструвала право власності на нього, хоча і після настання строку виконання обов`язку позичальника повернути позику. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed