Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Представник позивача звернулися до суду з позовом до [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «НИВА-1200» про припинення права приватної власності на земельну ділянку, про припинення права оренди на земельну ділянку. Свої позовні вимоги обґрунтували наступним. Головним управлінням встановлено, що [PERSON] , яка є громадянином російської федерації (національний паспорт іноземця, серія та номер: [NUMBER] , виданий 04.04.2003 Оленогорським МВВС Мурманської області), володіє на праві приватної власності земельною ділянкою сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 5121881000:01:004:0348, площею 4,9132 га, цільове призначення 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Частиною першою статті 145 ЗК України визначено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за ЗК України не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Згідно з частиною другою статті 145 ЗК України у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Порушення вимог земельного законодавства [PERSON] , є триваючим, пов`язаним з довгостроковим, безперервним невиконанням ним обов`язків, передбачених законом. Бездіяльність [PERSON] характеризується тим, що невідчуження спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення по цей час та її фактична належність на праві власності іноземцю, є грубим порушенням імперативних вимог закону. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] є громадянином Російської Федерації та упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 13.11.2002 по даний час) не відчужила її, тому є підстави для припинення права власності вказаної особи на земельну ділянку шляхом конфіскації спірної земельної ділянки. [PERSON] 18.03.2021 уклала договір оренди землі б/н (далі - Договір) з Товариством з обмеженою відповідальністю «НИВА-1200» за яким в оренду передається земельна ділянка загальною площею 4,9132 га, у тому числі: рілля 4,9132 га, кадастровий номер: 5121881000:01:004:0348 (пункт 2.1. Договору). Таким чином, як встановлено Головним управлінням [PERSON] будучи іноземним громадянином 13.11.2002 набула право власності на спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення, однак її не відчужила протягом строку, встановленого частиною четвертою статтею 81 та частиною першою статті 145 ЗК України, а навпаки - передала у користування Товариству з обмеженою відповідальністю «НИВА-1200», що підтверджується даним Договором та відомостями з Державного земельного кадастру. Згідно з підпунктом 12.3.2. Договору дія Договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків передбачених Договором, або внаслідок випадкового знищення, пошкодження земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом. [PERSON] є громадянином російської федерації, тому законодавством України вона не наділена правом на укладання договорів оренди землі сільськогосподарського призначення. Припинення права власності іноземця на земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави тягне за собою припинення права оренди цієї земельної ділянки. Просили суд припинити право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 5121881000:01:004:0348, площею 4,9132 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом конфіскації земельної ділянки у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та подальшого включення земельної ділянки в перелік, що виставляється на торги. Припинити право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5121881000:01:004:0348, площею 4,9132 га, що виникло на підставі договору оренди землі від 18.03.2021 б/н укладеного між [PERSON] та ТОВ «НИВА-1200» (номер запису про інше речове право у Державному реєстрі речових прав: 42209985). Стягнути з відповідачів на користь Головного управління сплачений судовий збір та перерахувати його на рахунок IBAN: UA348201720343110004000090355, банк- отримувача: ДКСУ в м. Київ, код ЄДРПОУ 39765871. Представник позивача просив справу розглядати у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають та не заперечують у разі можливості проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк відзив на позов не подавав, клопотань не заявляв, у судові засідання не з`являється, про причини неявки не повідомляє. Про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті. Вжитими судом заходами, зареєстроване в Україні місце проживання відповідача не встановлено, однак зі змісту позову вбачається, що остання зареєстрований на території російської федерації, поштове сполучення з якою припинено внаслідок збройної агресії. Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації нею права судового захисту своїх прав та інтересів. Представник відповідача ТОВ «НИВА-1200» у встановлений судом строк відзив на позов не подавав, клопотань не заявляв, у судові засідання не з`являється, про причини неявки не повідомляє, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»). Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У порядку ст. 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїми правами подання до суду відзиву на позовну заяву. Враховуючи вищенаведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації (національний паспорт іноземця, серія та номер: [NUMBER] , виданий 04.04.2003 Оленогорським МВВС Мурманської області), володіє на праві приватної власності земельною ділянкою сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 5121881000:01:004:0348, площею 4,9132 га, цільове призначення 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За інформацією сектору №1 відділу №1 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління від 12.11.2025 № 3069/486-25, згідно з Книгами записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі та других примірників державних актів станом на 31.12.2012, наявний запис про реєстрацію державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД № 028512 від 13.11.2002 за № 14, виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 4,91 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області, ділянка № [NUMBER] б. В Державному земельному кадастрі наявні відомості щодо реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5121881000:01:004:0348, площею 4,9132 га, за адресою: [ADDRESS] ; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення; цільове призначення - 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; дата державної реєстрації земельної ділянки - 13.11.2002. В порядку інформаційного обміну із суб`єктами реєстрації речових прав на нерухоме майно до Державного земельного кадастру надійшла інформація про реєстрацію 26.04.2021 права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5121881000:01:004:0348 за [PERSON] . Разом з тим, в порядку інформаційного обміну із суб`єктами реєстрації речових прав на нерухоме майно до Державного земельного кадастру надійшла інформація про реєстрацію 26.04.2021 іншого речового права - права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5121881000:01:004:0348, площею 4,9132 га за ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НИВА-1200», дата закінчення дії речового права - 26.04.2031. Отже, в ході розгляду справи представником позивача доведено, що відповідачка [PERSON] , будучи громадянином р.ф. має у своїй власності спірну земельну ділянку. Відповідачі не спростували та не оспорювали той факт, що станом на час завершення з`ясування обставин у справі та переходу до ухвалення судового рішення, власник земельної ділянки, яким є відповідач [PERSON] не змінився і спірна земельна ділянка нею не відчужена, що суперечить положенням ч.1 ст.145 ЗК України. Положеннями статтей 13, 14 Конституції України визначається, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий режим земельних відносин, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування земельними ділянками визначаються законами. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. ст.319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені і нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. Згідно з п. а ч.1 ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно з ч. 3 ст. 81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Згідно з ч. 4 ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Згідно пункту «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Крім цього, згідно п. в ч.1 ст.143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку у разі конфіскації земельної ділянки здійснюється у судовому порядку. Також п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі конфіскації. Згідно зі ст. 356 Цивільного кодексу України, до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Аналіз вищевказаних норм ЗК України дає підстави для висновку, що законом передбачений чіткий обов`язок іноземця чи особи без громадянства відчужити земельну ділянку сільськогосподарського призначення протягом 1 року з дня набуття права власності на неї. Вказана норма є імперативною та не передбачає винятків. У випадку не відчуження такої земельної ділянки іноземцем чи особою без громадянства у встановлений законом строк, така земельна ділянка підлягає конфіскації на користь держави. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Зважаючи на те, що [PERSON] , будучи іноземним громадянином, всупереч ч.ч.1,2 ст.145 ЗК України впродовж року добровільно не відчужила належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, то суд дійшов висновку, що право власності на цю земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду та продажу на земельних торгах. За правилом п.в ч.1 ст.143 ЗК України у разі конфіскації земельної ділянки права на таку земельну ділянку припиняються примусово у судовому порядку. Таким чином, на підставі п.в ч.1 ст.143 ЗК України підлягають задоволенню позовні вимоги щодо припинення дії договору оренду землі, укладених [PERSON] з відповідачем ТОВ «НИВА-1200» та, як наслідок, припинення права користування вказаною відповідачем спірною земельною ділянкою. Такі висновки суду узгоджуються з висновками об`єднаної палати КЦС у складі ВС, наведені у Постанові по справі № 559/2900/23 від 22.10.2025, в яких Верховний Суд у п.101 виснував, що укладений іноземцем договір оренди земельної ділянки, яка підлягає конфіскації, не є таким, який порушує публічний порядок. Застосування конфіскації зумовлює настання, зокрема, таких правових наслідків припинення інших (аніж право власності) цивільних прав. Конфіскація є примусовою підставою припинення права власності на майно і відноситься до способів набуття права власності державою незалежно від прав попереднього власника, тому інші права (речові, зобов`язальні) стосовно майна, що конфісковане, припиняються в результаті припинення права власності шляхом конфіскації. Припинення права власності іноземця на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства шляхом їх конфіскації на користь держави тягне за собою припинення права оренди цих земельних ділянок. У рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» від 26.10.1984 та у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення у справі «Хамідов проти Росії»). Піддаючи аналізу пропорційність втручання з дотриманням основоположних принципів ст. 1 Першого протоколу Конвенції у справі «Хамер проти Бельгії», ЄСПЛ вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Також, згідно з правовою позицією у справі № 6-2776цс16 Верховним Судом України спростовано тривалі суперечності щодо застосування практики Європейського суду з прав людини на предмет підставності втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема й позбавлення особи права власності (користування) на майно шляхом його повернення (витребування) на користь держави. Вказана позиція відображена у правових висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та у справі № 488/6211/14-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц. Враховуючи викладене, з урахуванням обставин справи та практики ЄСПЛ, втручання держави з метою повернення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державі є законним та пропорційним. На підставі поданих стороною позивача доказів, встановлені всі обставини на які посилається позивач. Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом стороною позивача було сплачено 7862,70 гривень судового збору за подачу позову та за подачу заяви про забезпечення позову, що підтверджується платіжними дорученнями, тому сума цих витрат підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Крім того, згідно ухвали 24.11.2025 судом за заявою позивача було застосовано заходи забезпечення позову. Так, згідно із ч.ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Outcome: approved