Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Позивач КП «Житло-сервіс», в інтересах якого діє представник Журавльов О.М., звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 12 401,64 грн., з яких основна заборгованість становить 11 076,29 грн., збитки від інфляції - 1 020,99 грн., 3 % річних - 304,36 грн. Окрім цього просить суд стягнути з відповідачки судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 400,00 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що згідно з п.п. 2.2 Статуту предметом діяльності КП «Житло-сервіс» є надання житлово-комунальних послуг споживачам. Позивач здійснює обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка є власником квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим їй надаються послуги на утримання будинку та прибудинкової території за затвердженим тарифом. Разом з тим, відповідачка не уклала з позивачем індивідуальний договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань щодо сплати отриманих житлово-комунальних послуг, за період з серпня 2023 року по серпень 2025 року виникла заборгованість у розмірі 11 076,29 грн. Крім того зазначає, що відповідачка зобов`язана сплатити позивачу збитки від інфляції у сумі 1 020,99 грн. та 3 % річних у розмірі 304,36 грн., внаслідок невчасного виконання зобов`язань, що стало підставою звернення позивача до суду (а.с. 1-17). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31.10.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, за наявними у справі матеріалами (а.с. 22). 06.11.2025 року відповідачка [PERSON] звернулася до суду із заявою про закриття провадження у справі, у якій зазначила, що заборгованість нею погашено у повному обсязі, чим фактично визнано позовні вимоги. 12.03.2026 року представник КП «Житло-сервіс» Ербес А.О. звернувся до суду із запереченнями, в яких вказав, що відповідачка сплатила лише основну суму заборгованості, проте вимоги про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та судових витрат залишились без задоволення. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не надходило. Суд, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, вивчивши доводи позивача, викладені у письмових заявах, дійшов до такого висновку. КП "Житло-сервіс" є комунальним підприємством, предметом діяльності якого, відповідно до Статуту є надання житлово-комунальних послуг споживачам (а.с. 5). Відповідно до п. 2.1. Статуту КП «Житло-Сервіс», підприємство створене з метою отримання прибутку від господарської діяльності із утримання, обслуговування, експлуатації та ремонту будинків і споруд комунальної власності територіальної громади м. Києва та прибудинкових територій, а також здійснення контролю за виконанням громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями. Відповідно до п. 2.2. Статуту предметом діяльності Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» є надання житлово-комунальних послуг споживачам. Наказом Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 2 від 10.01.2008 року житловий будинок [ADDRESS] передано на обслуговування КП «Житло-сервіс» (а.с. 4). Відповідачка [PERSON] з 26.08.2021 року є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 26.08.2021 року за реєстровим № 1208, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 427739382 від 20.05.2025 року (а.с. 9). На підставі розпорядження голови виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 211 від 12.02.2018 року, були внесені зміни до тарифів з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, по кожному будинку окремо, у відповідності до якого тариф для будинку [ADDRESS] встановлено у розмірі 6,89 грн. (а.с. 6, 7-8). Таким чином, позивач надає відповідачці житлово-комунальні послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, а відповідачка є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач. Позивачем всі перелічені послуги надавались безперебійно та належним чином, а відповідачка протягом тривалого часу не сплачувала за спожиті послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість. Звернень з приводу ненадання або неналежного надання послуг від відповідачки протягом спірного періоду не надходило. Разом з тим, після звернення КП «Житло-Сервіс» до суду з позовом, відповідачка [PERSON] погасила основну суму заборгованості у загальному розмірі 15 574,54 грн., що підтверджується квитанціями АТ КБ «ПРИВАТБАНК», із зазначенням призначення платежу. Згідно ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач зобов`язаний: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором. Господарська діяльність, спрямована на задоволення потреб фізичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території є діяльністю з утримання будинків і прибудинкових територій відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо), 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо) (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено розподіл житлово-комунальних послуг за порядком затвердження цін і тарифів на них. Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положення ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Визначаючи розмір заборгованості відповідачки за оплату житлово-комунальних послуг, суд покладає в обґрунтування рішення квитанції про сплату основної суми заборгованості та зазначає наступне. Положенням статті 534 ЦК України визначено черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями. У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Однак, можливість застосування статті 534 Цивільного кодексу України не ставиться в залежність від змісту реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення, яким боржник здійснює платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів з чітким призначення платежу щодо погашення основного боргу, (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 Цивільного кодексу України застосовуватися не може. Правовою підставою для даного висновку є Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (п.3.8), затверджена постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22, та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (п.1.2), затверджене наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 у справі № 904/12527/16. Таким чином, оплата заборгованості, здійснена відповідачкою у загальному розмірі 15 574,54 грн, не може бути зарахована в рахунок сплати 3 % річних, інфляційних втрат чи судових витрат, оскільки відповідачкою у платіжному документі визначено конкретне призначення платежу. З огляду на викладене, 3 % річних у розмірі 304,36 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 020,99 грн. відповідачкою на користь позивача не сплачені, доказів зворотного суду не надано. За приписом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. "За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України" (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). "З огляду на те, що відповідач, як встановили суди попередніх інстанцій, прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинен сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми" (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 14-448цс19-ц). Оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачкою неналежним чином виконувався обов`язок по своєчасній оплаті наданих їй позивачем послуг, внаслідок чого у неї перед позивачем утворилась заборгованість, вимога позивача про стягнення нарахованих на суму боргу індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми є законною та обґрунтованою і підлягає задоволенню. При цьому, та обставина, що відповідачкою була погашена заборгованість по наданим їй послугам не виключає можливість стягнення з неї нарахованих на цю суму позивачем індексу інфляції та трьох процентів річних, оскільки вищевказана заборгованість була погашена вже після звернення позивача до суду з даним позовом, а саме 06.11.2025 року, а інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, ці кошти підлягають до стягнення з відповідачки, зважаючи на доведеність факту порушення нею обов`язку по сплаті позивачу коштів за надані ним житлово-комунальні послуги, що по своїй суті є порушенням грошового зобов`язання, наслідком чого виступає можливість застосування частини другої статті 625 ЦК України, яка встановлює відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання. Наданий позивачем розрахунок заборгованості 3 % річних та інфляційних втрат, суд приймає як об`єктивний і належний доказ, що містить відомості щодо розміру нарахованих сум, здійснений на основі затверджених в установленому порядку норм та пропорційно до загальної площі квартири, що належить відповідачці (а.с. 11). Перевіривши розрахунок інфляційного збільшення та 3% річних, наданий позивачем, судом встановлено вірність здійсненого нарахування. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення. Крім того, позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у сумі 3 028,00 грн., який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Окрім того, позивачем понесені витрати на правову допомогу в сумі 2 400,00 грн. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу стороною позивача надано: договір про надання правничої допомоги № 69-25T від 12.02.2025 року, укладений між КП «Житло-Сервіс» та АО «Райченко, Журавльов та партнери» (а.с. 15), додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги, в якому закріплені види послуг правничої допомоги та їх ціна (а.с. 16), платіжна інструкція № 18403 від 23.06.2025 року на суму 196 800,00 грн. (а.с. 17). Таким чином позивачем доведено, що він поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 400,00 грн. за написання позовної заяви. Відповідачка не скористалася правом на подання заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, передбаченим ч. 4 ст. 137 ЦПК України, у зв`язку з чим підстав для їх зменшення суд не вбачає. Оскільки позивачем підтверджено розмір понесених ним витрат на правничу допомогу у розмірі 2 400,00 грн., суд вважає, що вказані витрати підлягають стягненню з відповідачки.

Outcome: approved