Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації в особі відділу приватизації житлового фонду про зобов`язання вчинити певні дії. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він на підставі ордеру, виданого Голосіївською районною в місті Києві державної адміністрації, з 15.04.2014 зареєстрований та постійно проживає в кімнаті [ADDRESS] . Оскільки на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який набрав чинності 04.06.2017, позивач має право на приватизацію займаної ним житлової кімнати, то він звернувся до відповідача з відповідною заявою. Проте, листом відповідача від 05.10.2022 за №085/26-291 [PERSON] було повідомлено, що в рамках чинного законодавства немає правових підстав щодо передачі йому у приватну власність вказаної кімнати, оскільки згідно довідки КП «Шепетівське бюро технічної інвентаризації» від 29.03.2019 за №300 за ним зареєстровано майно за адресою: [ADDRESS] , що суперечить статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Уважав, що відповідач безпідставно послався на відсутність у [PERSON] права на приватизацію кімнати, оскільки згідно інформаційної довідки №40122894 від 28.10.2024 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо належності у нього на праві приватної власності нерухомого майна. Окрім того вказував на те, що діючим законодавством не передбачено надання на звернення громадянина до уповноваженого органу з питань приватизації - повідомлення. Відтак, лист відповідача від 05.10.2022 не є остаточним рішенням про відмову позивачу у задоволенні його заяву щодо оформлення у передачу йому в приватну власність займаної кімнати. У своїй позовній заяві позивач посилався на те, що на даний час він зареєстрований та постійно проживає у спірній кімнаті в гуртожитку, яка є його єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, іншого житла він не має. Також, з урахуванням тієї обставини, що відповідач усупереч вимогам чинного законодавства не ухвалив вмотивованого рішення за результатами розгляду його заяви, а направив лише лист-повідомлення, такі дії відповідача не свідчать про прийняття ним остаточного рішення про відмову в задоволенні поданої позивачем заяви про передачу кімнати у приватну власність. У зв`язку із цим з метою захисту свого порушеного права на приватизацію житла, позивач змушений був звертатися до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просив зобов`язати відповідача повторно розглянути питання про передачу кімнати № [ADDRESS] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у власність [PERSON] шляхом видачі відповідного розпорядження. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2024 для розгляду цивільної справи №752/24281/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень щодо суті спору, а також заява про проведення розгляду справи з повідомленням учасників справи, від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідач повідомлений про розгляд справи належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з огляду на таке. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 07.03.2014 Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією позивачеві було видано ордер №579 на жилу площу в гуртожитку, а саме кімнату [ADDRESS] . Вказаний ордер був виданий на підставі розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.09.2012 за №652 (а.с.6). Відповідно до технічного паспорта на кімнату від 02.12.2019, виготовленого ТОВ «Інжбуд-Консалтинг», загальна площа кімнати [ADDRESS] складається із загальної та житлової площі у розмірі 13,1 кв.м (а.с.11-14). Відповідно до копій витягу з Реєстру територіальної громади №2024/013012873 від 28.10.2024 та паспорта громадянина України [PERSON] , останній зареєстрований за вищевказаною адресою з 15.04.2014 (а.с.17, 19). Згідно наданої суду копії довідки №145 від 29.03.2019, виданої ПП Управлінська компанія «Житлофонд», [PERSON] з 08.12.1989 по 29.03.2014 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Як убачається з наданої суду копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.10.2024 за №401228934, станом на 28.10.2024 за позивачем не зареєстроване право власності на будь-яке нерухоме майно у Реєстрі. Вбачається, що 09.09.2022 позивач звернувся до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації із письмовою заявою, в якій просив оформити передачу в приватну власність жиле приміщенні в гуртожитку - вказану вище кімнату, яку він займає на умовах найму. У зазначеній заяві позивач повідомляв відповідача про те, що згідно довідки філії Хмельницького обласного управління АТ «Ощадбанк» №38 від 17.04.2019 за адресою: [ADDRESS] , його було внесено в списки на приватизацію майна - відкрито житловий чек по приватизації державного майна №1904 від 21.07.1995. Також зазначав, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Шепетівської міської ради народних депутатів від 12.05.1995, йому належить на праві власності 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, а саме свідоцтво зареєстровано в Шепетівському БТІ у реєстровій книзі за №1656. Листом Управління житлово-комунального господарства Відділу приватизації житлового фонду Голосіївської районної і місті Києві державної адміністрації від 05.10.2022 за №085/26-291 відповідач повідомив позивача про те, що у нього немає правових підстав для передачі в приватну власність [PERSON] кімнати [ADDRESS] . У своєму листі відповідач послався на те, що згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» приватизацію житлових приміщень у гуртожитках можуть здійснювати громадяни, які не мають власного житла, а згідно довідки КП «Шепетівське бюро технічної інвентаризації» від 29.03.2019 №300 за позивачем зареєстровано майно за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду із позовом у цій справі позивач посилався на те, що вказаний лист-повідомлення відповідача у розумінні чинного законодавства не є остаточним рішенням про відмову йому у задоволенні заяви щодо оформлення у передачу в приватну власність (приватизації) кімнати у гуртожитку. Вмотивоване рішення щодо розгляду заяви позивача, на переконання останнього, відповідачем прийнято не було. Тому, оскільки вказаний лист-повідомлення не може уважатися остаточним рішенням про відмову у задоволенні заяви про передачу в приватну власність спірної кімнати, позивач посилався на порушення відповідачем його конституційного права на приватизацію житла у встановленому законом порядку та просив суд зобов`язати Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації в особі Відділу приватизації житлового фонду повторно розглянути питання про передачу кімнати [ADDRESS] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у власність [PERSON] шляхом видачі відповідного розпорядження. Так, згідно з частиною третьою статті 9 ЖК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Можливість набуття фізичною або юридичною особою права власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, передбачено також частиною першою статті 345 ЦК України. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Згідно з преамболою Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що сфера його дії поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Водночас, статтею 2 вказаного Закону чітко визначено, що він не поширюється на громадян, які: 1) проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом; 2) мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом; 3) мешкають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена, або яким немає можливості повернути колишнє жиле приміщення; 4) потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз; 5) проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на день набрання чинності цим Законом. Відповідно до статті 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Отже, спеціальний закон, який регулює правовідносини в сфері приватизації жилих приміщень у гуртожитках, в частині здійснення приватизації таких приміщень відсилає до загального Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому, згідно з пунктами 10, 13 частини першої статті 1-1 вказаного Закону невикористаним правом на приватизацію визначається невикористане повністю або частково право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду за житловими чеками відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно, особами, які не мають власного житла у розумінні згаданого вище Закону визнаються мешканці гуртожитку та члени їхніх сімей, у яких немає будь-якого житла на праві власності на території України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української РСР. Так, статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Офіційне тлумачення даної статті викладене в рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2010 від 10 червня 2010 року, згідно якого в аспекті конституційного звернення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; - весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви позивачем було долучено копію заяви від 09.09.2022, з якою він звертався до відповідача та де просив останнього оформити передачу йому в приватну власність жиле приміщення в гуртожитку - кімнату [ADDRESS] . Як було зазначено вище, у вказаній заяві позивач повідомляв відповідача про те, що згідно довідки філії Хмельницького обласного управління АТ «Ощадбанк» №38 від 17.04.2019 за адресою: [ADDRESS] , його було внесено в списки на приватизацію майна - відкрито житловий чек по приватизації державного майна №1904 від 21.07.1995. Зазначав, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Шепетівської міської ради народних депутатів від 12.05.1995, йому належить на праві власності 1/4 квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, а саме свідоцтво зареєстровано в Шепетівському БТІ у реєстровій книзі за №1656. За змістом указаної заяви позивач посилався також і на те, що він згідно із Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» має право на приватизацію залишку безоплатної житлової площі, а вартість надлишків зобов`язувався сплатити грошима. Таким чином, у разі приватизації позивачем частини житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , в межах загальної площі житла, меншої ніж встановлена законодавством України санітарна норма, позивач не позбавлений права на приватизацію іншого житла в межах його житлового чека (залишку неотриманої площі), у тому числі з частковою доплатою. Вказаний висновок узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду щодо правозастосування статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у подібних спірних правовідносинах. Так, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №754/6918/18 (провадження №61-13774св19) зазначено, що «В ході розгляду справи судами було встановлено, що внаслідок приватизації в 1997 році [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,8 кв. м, [PERSON] використала свій житловий чек лише у розмірі 16,45 кв. м, що свідчить про те, що право на приватизацію в межах житлового чеку [PERSON] було використано не в повному обсязі. З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову, оскільки [PERSON] має право на приватизацію житлової кімнати [ADDRESS] , безоплатно в межах залишку неотриманої площі». У постанові Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі №203/3072/18 (провадження №61-8518св19) зазначено, що «Встановивши, що позивач при приватизації в 1997 році вказаної вище квартири, загальною площею 62,2 кв. м, у складі сім`ї з трьох осіб, використав право на приватизацію житла у меншому розмірі від норми обсязі (20,73 кв. м, при нормі в даному випадку 24,33 кв. м (10 кв. м/3+21 кв. м)), суди дійшли обґрунтованого висновку, що він має право на приватизацію приміщення - кімнати [ADDRESS] ». Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 було затверджено Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (далі - Положення №396), яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положенням, в тому числі й рішенням органу приватизації. Положення №396 визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Відповідно до пункту 4 Положення №396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Абзацом першим пункту 23 Положення №396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Отже, передача квартир у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації і оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру. Між тим, пунктом 18 Положення №396, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним; копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї; довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Громадяни, які проживають у гуртожитку, крім документів, визначених у цьому пункті, до заяви також додають: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у власності житла; копію договору найму жилого приміщення та/або копію договору оренди житла; форму первинної облікової документації № 028/о "Консультаційний висновок спеціаліста" з відміткою про відсутність захворювання на туберкульоз. При цьому, згідно із пунктом 20 Положення, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). Згідно з Постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.1993 №305 «Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків» останні підлягають випуску у вигляді приватизаційних депозитних рахунків, порядок відкриття яких та здійснення з них платежів регулювалось Положенням «Про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків і здійснення з них платежів», затвердженим наказом Національного банку України від 15.03.1993 №30, яке втратило чинність з моменту введення в дію постанови Правління Національного банку України від 27.04.2000 №179 «Про затвердження Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків за житловими чеками та здійснення з них платежів». Відповідно до вказаної постанови житлові чеки - це приватизаційні папери, які засвідчують право власника на безоплатне одержання в процесі приватизації частки державного житлового фонду. З метою використання житлових чеків за їх призначенням в установах Ощадбанку України відкриваються приватизаційні депозитні рахунки, на які зараховується повна номінальна вартість житлових чеків громадян. У процесі приватизації громадянами займаного житла відбувається списання коштів з їх приватизаційних депозитних рахунків на підставі приватизаційного платіжного доручення, яке підтверджує, що громадяни України або особа, яка має на це повноваження, доручає установі банку здійснити переказ належної суми зі свого депозитного рахунку на позабалансовий рахунок відповідного позабюджетного фонду приватизації. Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.1993 №305 «Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків» та Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків за житловими чеками та здійснення з них платежів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 27.08.2000 за №179, з метою використання житлових чеків за їх призначенням в установах Ощадбанку України відкриваються приватизаційні депозитні рахунки, на які зараховується повна номінальна вартість житлових чеків громадян. Облік операцій за депозитними рахунками в установах банку здійснюється за позабалансовими рахунками відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 11.09.2017 № 89 (зі змінами). Отже, єдиним розпорядником інформації про залишки житлового чеку на відповідному позабалансовому рахунку є Ощадбанк, який надає інформацію про наявність/відсутність особи у списках на приватизацію, а тому довідка Ощадбанку сама по собі є достатнім документом на підтвердження невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що відповідач протиправно відмовив йому в передачі в приватну власність спірної кімнати з тих підстав, що той не має права на приватизацію цього житлового приміщення у зв`язку із наявністю на праві власності у нього іншого житла. Вказане на переконання позивача не відповідає дійсності, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про наявність зареєстрованого за відповідачем будь-якого нерухомого майна. Втім, суд не може остаточно погодитися із такими твердженнями позивача, оскільки відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тільки з 01.01.2013 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень почала здійснюватися шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - єдиної державної інформаційної системи, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інші приміщення, будівлі та споруди проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснювалась реєстраторами заснованих відповідними органам місцевого самоврядування комунальних підприємств бюро технічної інвентаризації (БТІ) за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна. З матеріалів справи вбачається, що у своїй заяві від 09.09.2022 [PERSON] сам вказував про те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Шепетівської міської ради народних депутатів від 12.05.1995, йому належить на праві власності 1/4 квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, а саме свідоцтво зареєстровано в Шепетівському БТІ у реєстровій книзі за №1656. У вказаній заяві позивача також міститься його посилання на наявність у нього права на приватизацію залишку безоплатної житлової площі та серед додатків долучених до цієї заяви документів вказана довідка з Ощадбанку про приватизацію ним житла. Разом з тим, в матеріали даної справи суду не було надано вказаної довідки, а отже відсутні докази того, що позивач не використав своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості перевірити наявність у позивача права на приватизацію спірної кімнати. Відповідно до вимог статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. З огляду на викладене, обставини та доводи, викладені у позовній заяві та встановлені в ході розгляду справи по суті є такими, що не підтверджені належними та допустимими докази, а отже задоволенню не підлягають. Разом з тим, вирішуючи спір у даній справі, суд звертає увагу на таке. Положеннями частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З офіційних відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2023 року по справі №752/17459/22 було задоволено позовні вимоги [PERSON] до Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, Відділу приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов`язання провести приватизацію кімнати у гуртожитку. Зобов`язано Відділ приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації розглянути заяву [PERSON] від 09.09.2022 року щодо передачі у приватну власність кімнати [ADDRESS] , шляхом видачі відповідного розпорядження. В межах даного судового провадження позивач у позовній заяві також просив суд зобов`язати Відділ приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації повторно розглянути питання про передачу кімнати [ADDRESS] , у власність [PERSON] шляхом видачі відповідного розпорядження. Таким чином, раніше ухваленим судовим рішенням фактично вже були вирішені вимоги з аналогічним предметом позову. Відомості щодо підстав позову в цивільній справі №752/17459/22 в матеріалах даного судового провадження відсутні. Проте, звертаючись до суду із позовом у цій справі позивач не надав будь-яких доказів щодо звернення до примусового виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2023 року по справі №752/17459/22, а також не навів будь-яких тверджень щодо невчинення відповідачем будь-яких дій щодо розгляду поданої ним заяви від 09.09.2022 року щодо передачі йому у приватну власність спірної кімнати. Отже, за вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі за наведених вище підстав. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскільки, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, на підставі статті 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed