Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

До Макарівського районного суду Київської області у грудні 2024 року звернувся [PERSON] до [PERSON] , у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок, загальною площею 117 кв.м, житловою площею 62,3 кв.м, розташованого на [ADDRESS] , а також просить стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 21 грудня 1993 року, виданого Виконавчим комітетом Макарівської селищної Ради народних депутатів Київської області йому належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Макарівської селищної Ради народних депутатів Київської області 14 грудня 1993 року. Крім того, право власності на цей будинок підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 401425705, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3033388832080. Однак, у вересні 2024 року, коли він звернувся до нотаріуса для оформлення договору дарування цього житлового будинку, нотаріус повідомив, що необхідна згода на укладення такого договору відповідачки [PERSON] , яка є його дружиною, оскільки свідоцтво про право особистої власності на будинок було видано під час перебування у шлюбі. Водночас, спірний будинок був побудований за час перебування у шлюбі із попередньою дружиною [PERSON] за їхні спільні кошти до укладення шлюбу з відповідачкою, тому спірний житловий будинок не може належати до спільної власності теперішнього подружжя. Крім того, спільне життя з відповідачкою не склалося, шлюб припинив існувати з 2009 року. Також, позивач зазначив, що на підставі Макарівського районного народного суду рішенням від 05 вересня 1990 року здійснив поділ майна колгоспного двору, що розташований по [ADDRESS] , виділивши [PERSON] у власність 1/2 частину житлового будинку із заниженням проти ідеальної частки - 48/100, а [PERSON] - 1/2 частину із завищенням частки - 51/110 та вирішив питання щодо розподілу будівельних матеріалів й предметів домашнього вжитку. Надалі позивач сплатив [PERSON] вартість її частини житлового будинку. Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідачка у своєму відзиві зазначила, що 1/2 частина будинку, що належала колишній дружині позивача [PERSON] була придбана у шлюбі, що підтверджується розпискою від 28 травня 1991 року, а тому 1/2 частина будинку є об`єктом права спільної сумісної власності сторін та не може бути визнана особистою приватною власністю лише позивача. Існує презумпція спільної сумісної власності подружжя, тож тягар доказування протилежного покладається на відповідача, який не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог. У відповіді на відзив на позовну заяву, позивач вказав, що придбав частину будинку його колишньої дружини за свої власні кошти. Жодних спільних накопичень із відповідачкою не було, оскільки з дня укладення їхнього шлюбу минуло лише вісім місяців. Сторони одружилися 11 вересня 1990 року, а [INFO] народилася дочка [PERSON] , відповідачка перебувала у відпустці за доглядом за дитиною, не працювала. У судовому засіданні сторони підтримали свої позиції. Зокрема, позивач звертав увагу суду, що працював ветеринарним лікарем, отримував чималу заробітну плату. У попередньому шлюбі побудував цей спірний будинок, який був за рішенням суду поділений між ним та колишньою дружиною, частку якої він придбав за власні кошти. Відповідач зі свого боку, зазначила, що 1/2 будинку була придбана за час перебування їхнього шлюбу за спільні кошти сторін. З 1989 року вона працювала, тож у неї були власні збереження, кошти, подаровані на весілля, а також кошти на придбання половини будинку їй дали батьки. Загалом вона надала більшу частину грошей на придбання 1/2 частини будинку. Крім того, за час проживання вона вкладала у ремонт будинку. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Суд встановив, що згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав право власності на житловий будинок садибного типу, загальною площею 117 кв.м, житловою - 62,3 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 21 грудня 1993 року, видане виконкомом Макарівської селищної ради. Виконавчий комітет Макарівської селищної ради рішенням від 17 грудня 1996 року № 110 передав у приватну власність безкоштовно земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено у рішенні Макарівського районного народного суду від 05 вересня 1990 року, спірний житловий будинок був побудований позивачем разом із колишньою дружиною [PERSON] за час шлюбу з 1980 року по листопад 1989 року. Рішенням суду від 05 вересня 1990 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ частки з майна колгоспного двору й за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ майна колгоспного майна, позовні вимоги задоволені частково. Зокрема, виділено [PERSON] у натурі та визнано за нею право власності на: приміщення 1-2 площею 5,7 кв.м, приміщення 1-1 (підвал) площею 13,3 кв.м, приміщення 1-3 площею 9,1 кв.м, приміщення 1-4 площею 13,1 кв.м, приміщення 1-5 площею 19 кв.м, 1/2 підпорної стіни огорожі, бетонний підмурок від вулиці домоволодіння без номера по [ADDRESS] , що складає 1/2 цієї будови із заниженням до ідеальної частки (48/100 частки). За [PERSON] визнано право власності на: ганок, приміщення 1-1 площею 13,4 кв.м, приміщення 1-2 площею 6,9 кв.м, приміщення 1-6 площею 10,8 кв.м, приміщення 1-7 площею 21,4 кв.м, приміщення 1-8 площею 1,9 кв., приміщення 1-9 площею 3,8 кв.м, фундамент під сараєм, 1/2 підпорної стіни огорожі домоволодіння без номера по [ADDRESS] , що складає 1/2 цієї будови з завищенням ідеальної частки (50/110). Також суд вирішив питання щодо розподілу будівельних матеріалів, предметів домашнього вжитку та судові витрати. Згідно із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , видане повторно 16 жовтня 2024 року, між сторонами 11 вересня 1990 року зареєстрований шлюб, який Макарівський районний суд Київської області рішенням від 30 квітня 2025 року розірвав. Отже, посилаючись на ці обставини, позивач стверджує, що спірний будинок є його особистою приватною власністю, оскільки був побудований за власні кошти із його колишньою дружиною до укладення шлюбу із відповідачкою [PERSON] , тож він не належить до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Заперечуючи проти таких тверджень позивача, відповідачка долучила до матеріалів справи копію розписки, складеної колишньої дружини позивача [PERSON] , зі змісту якої вбачається, що 28 травня 1991 року вона отримала від [PERSON] кошти у розмірі 15 000 рублів за половину житлового будинку ([ADDRESS]). Розписка написана у присутності голови та судового виконавця, завірена печаткою. Нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Згідно із статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Тож саме на позивача [PERSON] закон покладає обов`язок спростувати презумпцію спільної сумісної власності щодо житлового будинку. Так, позивач зазначив, що не заперечує, що 1/2 житлового будинку була придбана у його колишньої дружини під час шлюбу із відповідачкою [PERSON] , однак позивач твердить, що він за особисті кошти відшкодував колишній дружині вартість частки будинку, тож є його єдиним власником. Зважаючи, що з часу укладення шлюбу минуло лише вісім місяців, то ніяких спільних накопичень у сторін не було і не могло бути. Крім того, [INFO] [PERSON] народила дитину, перебувала у відпустці по догляду за дитиною, не працювала, що свідчить про неможливість наявності спільних сумісних коштів. Статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Частинами першою, п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Водночас, позивач не надав належних та достатніх доказів, які б доводили придбання за час шлюбу з відповідачкою 1/2 спірного житлового будинку за його власні кошти, а його посилання, що з часу укладення шлюбу минуло вісім місяців та те, що [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною й у подружжя не було жодних спільних заощаджень, суд не бере до уваги, оскільки такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З огляду на викладене, дослідивши матеріали у справі та надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права особистої приватної власності на житловий будинок, розташований на [ADDRESS] . Згідно із статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати, пов`язані із судових розглядом покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed