Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Ускової С.Е. - звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) проживали спільно у зареєстрованому шлюбі в період з 17 травня 2007 року по липень 2018 року, коли фактично їхні сімейні відносини були припинені. Від спільного проживання у шлюбі в смт Брацлав Немирівського району у сторін народилася дитина - дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 26.11.2018 року шлюб було розірвано (справа № 140/2444/18). Після розлучення позивач не одружувався і до цього часу не одружений. Їхня спільна з відповідачкою неповнолітня дитина - дочка [PERSON] , [INFO] - виявила бажання проживати з батьком, про що подала відповідну заяву до органу опіки та піклування Брацлавської селищної ради. Мати дитини [PERSON] з ними не проживає. Відповідачка зареєстрована та проживає окремо за іншою адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Брацлавської селищної ради № 37 від 25.06.2024 року «Про визначення місця проживання неповнолітньої дитини» затверджено рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Брацлавської селищної ради про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . З 26 листопада 2018 року по даний час [PERSON] проживає разом із батьком у [ADDRESS] , де зареєстрована з народження. У будинку, де вони проживають, для дочки створені всі необхідні умови для комфортного проживання. З 26 листопада 2018 року по даний час позивач самостійно виховує [PERSON] та у повній мірі опікується дочкою, матеріально забезпечуючи її всім необхідним для повноцінного проживання та гармонійного розвитку. Позивач піклується про здоров`я дочки, забезпечує їй належний фізичний, духовний і розумовий розвиток, займається її лікуванням, навчанням, готує дитину до самостійного життя, несе додаткові витрати на її утримання. З [PERSON] позивач має стійкий психологічний контакт та прив`язаність. Позивач має постійне місце проживання, працює у Брацлавській територіальній місцевій пожежній команді на посаді пожежного з 23 березня 2024 року по теперішній час. Має стабільний заробіток. Додатково займається ремонтом автомобілів, від чого має періодичний додатковий дохід. Матеріальної підтримки не потребує, стан здоров`я задовільний, алкогольні та наркотичні засоби не вживає та не палить. [PERSON] характеризується за місцем проживання та за місцем роботи. Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що тривале та безперервне проживання дочки із ним забезпечує їй розвиток у спокійному та стабільному середовищі, що є благополучним, не потребує зміни місця проживання дитини та відповідає найкращим інтересам дитини. На даний час [PERSON] навчається у 9-А класі Брацлавського ліцею № 1 Брацлавської селищної ради. Позивач постійно приділяє належну увагу навчанню дочки, регулярно відвідує батьківські збори, співпрацює з класним керівником. Згідно з довідками навчального закладу від 22.05.2023 № 01-44/39 та від 10.02.2024 № 01-44/16, мати дитини, [PERSON] , участі у вихованні не бере, батько [PERSON] виховує та утримує доньку самостійно. Крім цього, позивач займається розвитком здібностей дитини. Марина захоплюється музикою, відвідує мистецьку школу в селищі Брацлав, де навчається з 02.09.2024 року у 1-му класі по класу гітари. Згідно з довідкою КЗ «Мистецька школа Брацлавської селищної ради» від 28.03.2025 № 1, оплату за навчання дочки здійснює батько [PERSON] . Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Брацлавської селищної ради від 10.02.2025 № 75, у КНП «ЦПМСД Брацлавської селищної ради» наявна активна декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-OXE7-4110 між пацієнтом [PERSON] , [INFO] , та лікарем ЗПМ Брацлавської лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини [PERSON] , із зазначенням законного представника - батька [PERSON] , у супроводі якого дитина неодноразово зверталася за медичною допомогою. Таким чином, з 26 листопада 2018 року по даний час дитина постійно проживає разом із позивачем, який самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , без участі матері [PERSON] . Також позивач повідомив суд, що 25 травня 2023 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір про сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Ковганич А.В. Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрований у реєстрі за № 445, яким сторонами у добровільному порядку було встановлено розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Однак зазначені умови матір`ю дитини належним чином не виконувалися. Згідно з умовами цього договору відповідач [PERSON] здійснила лише один платіж 06.06.2023 року на суму 3500,00 грн, після чого більше грошових коштів (аліментів) на утримання доньки позивачеві не перераховувала та готівкою не сплачувала. 30 липня 2024 року вищезазначений договір припинив свою дію відповідно до угоди про припинення договору про сплату аліментів на дитину від 25.05.2023 року, яка була укладена між сторонами та посвідчена нотаріально 30.07.2024 року за реєстровим № 863, про що свідчить напис приватного нотаріуса Ковганич А.В. на договорі. Позивач надав згоду на припинення договору про сплату аліментів на дочку [PERSON] у зв`язку з тим, що відповідач матеріально утримує свою старшу дочку - [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом третьої групи з дитинства та потребує догляду і постійного дороговартісного лікування. Однак, незважаючи на фактичне звільнення відповідача від обов`язку сплачувати аліменти та припинення договору про сплату аліментів, відповідач не здійснює свого обов`язку щодо виховання дитини, фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Відповідачка не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, що шкодить інтересам дитини. Неповнолітня дочка [PERSON] фактично позбавлена материнської любові та турботи. Відповідачка не виконує покладених законом на батьків обов`язків щодо виховання дочки протягом тривалого часу - близько семи років. З часу проживання [PERSON] з батьком, тобто з 26 листопада 2018 року, відповідачка не цікавиться її вихованням та розвитком, не цікавиться її життям і навчанням, не спілкується з дочкою, не переймається її проблемами та фактично відсутня у житті дитини. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Позивач жодним чином не створював перешкод [PERSON] , як матері дитини, у спілкуванні та вихованні [PERSON] . Відповідачка не зверталася до компетентних органів чи суду з приводу перешкод у вихованні дочки, тобто фактично самоусунулася від її виховання. Позивач вважає, що таке свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками та ухилення від їх виконання є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] та відповідатиме найкращим інтересам дитини. У зв`язку з цим позивач звернувся до органу опіки та піклування Брацлавської селищної ради з проханням позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , на що йому було рекомендовано звернутися до суду. Своїм рішенням № 25 від 03.04.2025 року Комісія з питань захисту прав дитини Брацлавської селищної ради вирішила: «Вважати доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] ». Рішенням виконавчого комітету Брацлавської селищної ради № 32 від 04 квітня 2025 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] » затверджено рішення комісії з питань захисту прав дитини від 03.04.2025 року № 25 та вирішено вважати доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] . Ухвалою суду від 10.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. 05.11.2025 року представник позивача адвокат Ускова С.Е. подала клопотання про доручення доказів, а саме: довідку про доходи [PERSON] ; акт обстеження умов проживання батька [PERSON] та доньки [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; довідки про проведення профілактичних бесід з [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] ; протоколи бесід від 01.04.2025 р. з гр. [PERSON] та гр. [PERSON] [INFO] ; письмову згоду [PERSON] на позбавлення її батьківських прав, як матері по відношенню до її доньки [PERSON] [INFO] . Ухвалою суду від 05.11.2025 року по справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач та його представник просили позовні вимоги задовольнити. Вказували, що відповідач не приділяє належної батьківської турботи до своєї доньки та самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, а тому існують підстави для позбавлення її батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про позбавлення її батьківських прав підтримала, заявила, що дійсно не спілкується з донькою [PERSON] , і не приділяє їй належної уваги, адже вся її турбота і увага спрямована на старшу доньку, яка є інвалідом третьої групи з дитинства та потребує догляду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, 24.07.2025 р. надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 травня 2007 року, який було розірвано рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року. Позивач та відповідач являються батьками неповнолітньої, [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу батьків проживає разом із батьком - позивачем у справі, що також підтверджується рішенням виконавчого комітету Брацлавської селищної ради про визначення місця проживання дитини. Разом з тим суд зазначає, що відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи проживають окремо. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу дитина проживає разом із позивачем, який дійсно бере активну участь у її вихованні, матеріальному забезпеченні та розвитку, що підтверджується наданими доказами. Разом з тим, оцінюючи доводи позивача щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд враховує, що: сам факт проживання дитини з одним із батьків не свідчить про автоматичне ухилення іншого з батьків від виконання батьківських обов`язків; наявність періоду, протягом якого відповідач не брала активної участі у вихованні дитини, сама по собі не є безумовною підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав; матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач свідомо, умисно та систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків у розумінні статті 164 Сімейного кодексу України. Згідно зі статтею 164 Сімейного кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав є, зокрема, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Разом із тим позбавлення батьківських прав є крайнім заходом сімейно-правової відповідальності, який застосовується лише у виняткових випадках, коли доведено винну поведінку одного з батьків, що свідчить про свідоме та систематичне невиконання батьківських обов`язків. Такий правовий підхід узгоджується з положеннями статті 3 Конвенції про права дитини, відповідно до якої в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, відповідно до правових позицій Верховного Суду, позбавлення батьківських прав є винятковим заходом впливу, що застосовується лише тоді, коли змінити поведінку батьків неможливо, а інші заходи захисту прав дитини є недостатніми. Суд також бере до уваги, що між сторонами укладався договір про сплату аліментів на дитину, який у подальшому був припинений за взаємною згодою сторін, що свідчить про наявність між сторонами певного врегулювання питання матеріального утримання дитини. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач має складні сімейні обставини, пов`язані з необхідністю догляду та матеріального забезпечення іншої дитини, яка потребує лікування. Оцінюючи висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд зазначає, що відповідно до вимог статті 19 Сімейного кодексу України та практики Верховного Суду такий висновок має рекомендаційний характер і не є обов`язковим для суду. Суд оцінює зазначений висновок у сукупності з іншими доказами у справі та приходить до висновку, що він сам по собі не підтверджує наявність підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. У постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року по справі № 204/2097/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19 також зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Тлумачення частини шостої статті 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22). Суд також враховує принцип пропорційності втручання у сімейні правовідносини, який випливає із практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якого втручання держави у сімейне життя має бути необхідним та обґрунтованим, а позбавлення батьківських прав повинно застосовуватися лише у випадках, коли це є єдиним можливим способом захисту прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України та ч. 6 ст. 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків. На переконання суду, у даній справі позивачем не доведено, що подальше збереження правового зв`язку між матір`ю та дитиною суперечить інтересам дитини або створює реальну загрозу її життю, здоров`ю чи розвитку. Відповідач до кримінальної відповідальності за ст. 166 КК України не притягувалась, як і не надано суду доказів, що відповідач понесла адміністративну відповідальність за невиконання батьківських обов`язків. Та обставина, що відповідачка тимчасово чи тривалий час не бачиться з донькою, не з`являється у навчальних закладах, де навчається дитина не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дітей їх коріння, позбавлення матері спорідненості з дітьми, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України . Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків Відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. На переконання суду, позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є саме свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Орган опіки та піклування, який надав висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, не довів та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів неповнолітньої дитини шляхом позбавлення її матері батьківських прав. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. У подібних справах обов`язково мають досліджуватись інші обставини, а саме Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed