Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі Позивач) звернувся до Миронівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про визнання недійсним договору дарування та скасування реєстрації права власності В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18.09.2008 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , уклали кредитний договір No Д 08-02-32 МК, згідно якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав [PERSON] кредит у розмірі 45000.00 дол.США на термін до 16.09.2013 р. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором No Д 08-02-32 МК від 18.09.2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було стягнено з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором No Д 08- 02-32 МК від 18.09.2008 року в розмірі 83750.81 дол.США та на виконання цього рішення відкрито виконавче провадження. 16.01.2013 року надійшли кошти в розмірі 11666.34 дол.США від продажу заставного майна. 30.05.2013 року прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, коштів від реалізації майна недостатньо для задоволення позовних вимог стягувача заставодержателя. 12.07.2013 року відкрито виконавче провадження у відношенні [PERSON] на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2011 року, справа № 0417/2-3907/2011. 28.11.2013 року прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку з відсутністю майна та доходів у поручителя [PERSON] . 16.11.2016 року рішенням Апеляційного суду Київської області у справі №371/2044/15 стягнено з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором No Д 08-02-32 МК від 18.09.2008 року, а саме 28477.60 дол.США - відсотки за кредитом, 1258965.13 грн. - пеня, 250.08 грн. штраф (фіксована частина), 17439.91 грн. штраф (процентна складова), 11010.00 грн. комісія. Оскільки позивачу стало відомо, що [INFO] [PERSON] померла, він звернувся до Миронівської державної нотаріальної контори та дізнався, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заведена. Також позивачу стало відомо, що [PERSON] відчужила нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] . Позивач вважає, що [PERSON] відчужила нерухоме майно з метою уникнення відповідальності за кредитним договором No Д 08-02-32 МК від 18.09.2008 року (вчинила фраудаторний правочин), тому просить Миронівський районний суд Київської області визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] від 29.12.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованим в реєстрі № 1255, посвідчений приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Товмач О.М. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33264784 від 29.12.2016 10:22:46 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1137999832229 за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), прийняте приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Товмач О.М. Вирішити питання розподілу судових витрат. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 18.09.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Одночасно із позовною заявою представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, у якій заявник просить забезпечити позов шляхом накладення заборони відповідачу, [PERSON] , та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені владними повноваженнями щодо здійснення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, в т.ч., але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: - квартири, Загальна площа (кв.м): 57.7, житлова площа (кв.м): 23.6, Опис: двохкімнатна, складається з: коридора 8.3 кв.м., ванної 5.5. кв.м., кухні 14.1 кв.м., житлових кімнат- 11.9 кв.м., 11.7 кв.м., балкона 08Х4.0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: 1255, виданий 29.12.2016, видавник: приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Товмач О.М. Розмір частки:1, Номер відомостей про речове право: 18395406, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1137999832229. У зв`язку з тим, що суд був позбавлений можливості перевірити питання співмірності вимог, які будуть заявлені та вимог про забезпечення позову, у . задоволенні заяви представника АТ КБ «Приватбанк» відмовлено. 10.10.2025 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про забезпечення позову. 13.10.2025 р. у зв`язку з неявкою в підготовче судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснювався судом за їх відсутності. Ухвалою від 14.10.2026 року заяву представника позивача АТ КБ «Приватбанк» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк» до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та скасування реєстрації права власності задоволено. Заборонено [PERSON] та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені владними повноваженнями щодо здійснення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, в т.ч., але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна у вигляді квартири, загальною площею (кв.м): 57.7, житловою (кв.м): 23.6, (Опис: двохкімнатна, складається з: коридора 8.3 кв.м., ванної 5.5. кв.м., кухні 14.1 кв.м., житлових кімнат- 11.9 кв.м., 11.7 кв.м., балкона 08Х4.0 кв.м.), за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: 1255, виданого 29.12.2016, видавник: приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Товмач О.М., номер відомостей про речове право: 18395406, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1137999832229 до набрання рішенням суду у даній справі законної сили. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 06 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті 27 листопада 2025 року. 10.11.2025 року від адвоката Яценко Оксани Вікторівни через систему «Єлектронний суд» надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, оскільки вона є представником відповідача по справі, та клопотання про повернення справи до стадії підготовчого провадження, у зв`язку з тим, що, відповідач не отримувала повідомлень від Миронівського районного суду з причин перебування з 06.07.2023 року за межами території України. До заяви додано копії договору правової допомоги, паспорту громадянина України для виїзду за кордон та свідоцтво про шлюб в якому зазначено, що [PERSON] та [PERSON] 08.07.2021 року зареєстрували шлюб. Прізвище чоловіка та дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] ». 24.11.2025 року від представника відповідача адвоката Яценко Оксани Вікторівни через систему «Єлектронний суд» надійшов відзив на позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору дарування та скасування реєстрації права власності. Аргументи учасників справи 24.11.2025 року представник відповідача адвокат Яценко Оксани Вікторівни через систему «Єлектронний суд» надіслала відзив на позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору дарування та скасування реєстрації права власності. В ньому зазначено, що, оскільки нею 12.11.2025 року отримано ухвалу суду із матеріалами справи, то терміни подання відзиву дотримані. У відзиві зазначає, що доводи позивача про те, що договір дарування начебто є фраудаторним (вчиненим на шкоду кредитору), укладеним для ухилення від виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № Д 08-02-32 МК від 18.09.2008 року та рішеннями судів 2011 і 2016 років є передчасними, з огляду на наступне. [PERSON] не тільки не є стороною кредитного договору, не є ані поручителем, ані іпотекодавцем. [PERSON] не приймала спадщину після смерті позичальниці. Більше того, банк вже реалізував іпотеку в 2013 році. З 2013 по 2016 рік не здійснював жодних дій щодо стягнення. Договір дарування укладено з природних сімейних і життєвих мотивів, пов`язаних із тяжкою хворобою матері. Позов банком подано через 9 років після дарування, тобто, з явним і безумовним пропуском позовної давності. Позов заявлено до неналежного відповідача і з використанням неналежного способу захисту. [PERSON] не підписувала цей кредитний договір, не укладала з Банком договорів поруки, не виступала іпотекодавцем, не визнана боржником чи поручителем жодним судовим рішенням. Отже, [PERSON] не є стороною кредитного зобов`язання і могла нести відповідальність за борг матері лише за умови вступу в спадщину, чого не відбулося. Вказує на те, що Банк у своєму позові та наданих матеріалах сам підтверджує, що:16.01.2013 р. державна виконавча служба здійснила реалізацію предмета від продажу іпотечного майна Банк отримав 11 666,34 дол. США 30.05.2013 р. виконавчий лист щодо [PERSON] повернуто стягувачу; 28.11.2013 р. повернуто виконавчий документ щодо поручителя [PERSON] через відсутність майна, на яке можна звернути стягнення. Тобто, іпотечне забезпечення було повністю реалізовано. Банк скористався своїм забезпеченим правом звернув стягнення на предмет іпотеки. І в 2013 році виконання в частині реалізації застави було завершене. Якщо, на думку Банку, після реалізації іпотеки залишилась частина боргу, він зобов`язаний це документально довести (ст.81 ЦПК України): надати повний розрахунок, експертні оцінки, акти торгів, постанови ДВС, розподіл коштів. Позивач жодного такого доказу не надав. АБ «Оксани Яценко» було надіслано адвокатський запит про витребування зазначених документів. Відповідь відсутня. Надалі, прослідковується повна відсутність дій Банку 20132016 років. Отже, після завершення реалізації іпотеки в 2013 році: банк не поновлював виконавчі провадження, не звертався з новими позовами, не звертався до поручителя чи інших осіб із новими вимогами, не вживав жодних заходів щодо стягнення боргу, не арештовував спірну квартиру, не накладав заборон на її відчуження. Крім зазначених обставин, представник відповідача вважає, що підлягає додатковому врахуванню, що реалізація предмета іпотеки у 2013 році була здійснена без дотримання вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку» та порядку оцінки майна, затвердженого постановою КМУ № 1440 від 10.09.2003 року. З матеріалів справи вбвчається, що Банк не надав жодної належної оцінки предмета іпотеки перед реалізацією; не надав висновку суб`єкта оціночної діяльності, звіту про ринкову вартість майна, протоколу торгів, підтвердження реальної вартості майна та не довів, що реалізація майна відбулась за ринковою, а не заниженою ціною. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», оцінка майна є обов`язковою та має проводитись незалежним оцінювачем, а стягувач та боржник мають бути повідомлені про результати оцінки та торги. Банк таких документів не надав, а відповідно не довів, що реалізація іпотеки була проведена законно та коректно. Більше того, отримана від реалізації сума 11 666,34 дол. США є очевидно непропорційною ринковій вартості житла, що свідчить про можливе заниження вартості при продажу, а також, тому що договір іпотеки із банківською експертною оцінкою був забезпеченням кредитного договору. Тобто, тут навіть не ставиться питання, яким чином квартира набула лише 10 частину вартості від кредитного договору позики. Виходить із того, що у разі заниження вартості реалізованого майна кредитор не має права покладати негативні наслідки на боржника чи тим більше на третіх осіб, які не були учасниками виконання. Таким чином, у 2013 році іпотека була повністю реалізована. Позивач пропустив строк на оскарження реалізації та її наслідків. Банк не має права повторно створювати «новий борг» через недоліки власної роботи. Відповідач не може нести відповідальність за можливі порушення Банку чи ДВС при реалізації іпотеки. Ці обставини додатково підтверджують, що у 2016 році не існувало жодних реальних вимог кредитора, які могли б бути порушені договором дарування. Більше того, банку було відомо про наявне все майно кредитора, що випливає із виконавчих проваджень і не був позбавлений права знати самостійно будь яку інформацію про кредитора. Щодо договору дарування, представник відповідача звертає увагу на те, що 29.12.2016 року [PERSON] - мати, уклала з донькою [PERSON] , договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] . На момент дарування, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було відміток про арешт, заборону чи іпотеку щодо цієї квартири, не існувало відкритих виконавчих проваджень, у рамках яких ця квартира була б арештована чи виступала предметом звернення стягнення, не було відомостей про те, що ця квартира є предметом виконання за рішенням суду, наданим на користь Банку. Згідно зі ст. 317, 319, 321, 322 ЦК України: власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Тобто, мати- [PERSON] , як законний власник мала повне право дарувати свою квартиру дочці При цьому, [PERSON] , померла [INFO] . Причиною смерті стало тяжке захворювання (онкологічне підтверджено медичними документами та свідоцтвом про смерть, що долучено до справи). Її стан, погіршився ще у 20152016 роках, вона проходила довготривале лікування, була обмежена в працездатності; потребувала постійного догляду, медичного супроводу, фактично не могла самостійно вести побут. У таких умовах укладення 29.12.2016 року договору дарування квартири на користь [PERSON] доньки було, актом материнської турботи, яка у свій час була подарована [PERSON] її матір`ю. Логічною поведінкою тяжкохворої людини, яка розуміє серйозність свого стану. Способом забезпечити доньці житло, у якому разом проживали. А також, бажанням упорядкувати майнові справи до того, як хвороба унеможливить будь-які юридичні дії. Мати [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до відповіді Миронівської державної нотаріальної контори від 19.10.2023 р., яку надає банк, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, жодна особа не зверталась із заявою про прийняття спадщини, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Отже, у розумінні: ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) померлої особи до спадкоємців. За статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять права й обов`язки, що належали спадкодавцю. Відповідно до статті 1220 ЦК України час відкриття спадщини є день смерті. Згідно з приписами статей 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, має прийняти спадщину, або ні, приймає спадщину поданням заяви в шестимісячний строк. Таким чином, спадщина після [PERSON] не була прийнята, а отже, прав та обов`язків боржниці ніхто не набув, у тому числі, [PERSON] не стала правонаступником боргів [PERSON] . Банк: сам довів, що [PERSON] не є спадкоємцем, не надав жодного свідоцтва про право на спадщину на ім`я [PERSON] , не послався на норми ст. 12811282 ЦК України; не звертався своєчасно з вимогами до спадкоємців. Тому, позов до [PERSON] як до особи, що нібито відповідає за борги померлої, є юридично необґрунтованим. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування: перехід прав та обов`язків від померлого до спадкоємців, ст. 1218 до спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві, ст. 1220 день смерті є моментом відкриття спадщини, ст. 1268, 1269 спадщина приймається шляхом подання заяви, ст. 1270 строк для прийняття спадщини 6 місяців, ст. 1281, 1282 кредитор має право на ВИМОГИ (яка також надана не була) до спадкоємців, які прийняли спадщину, і такі спадкоємці відповідають лише в межах вартості отриманого майна. Отже, відповідачем, спадщина була не прийнята, спадкова справа не відкривалась, жодних свідоцтв про право на спадщину відповідач не отримувала, банк не звернувся із вимогами до спадкоємців у межах строків, визначених ст. 1281 ЦК України. Крім того, відповідно до ст. 1281 та 1282 ЦК України, кредитор спадкодавця зобов`язаний: 1. Звернутися до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом шести місяців із дня, коли йому стало відомо про відкриття спадщини; 2. Заявити свої вимоги у межах загального строку позовної давності; 3. У разі НЕ прийняття спадщини вимоги кредитора припиняються, а спадкова маса переходить до територіальної громади. У даній справі: спадщина після [PERSON] не була прийнята, спадкова справа не відкривалась, жодна особа не отримала жодного свідоцтва про право на спадщину, банк не звернувся ні до можливих спадкоємців, ні до територіальної громади, що є його процесуальним обов`язком. Згідно з ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор, який не пред`явив вимоги у встановлений строк, втрачає право вимоги. Таким чином, право вимоги Банку після смерті [PERSON] припинилося автоматично, і не може бути поновлене шляхом подання позову до особи, яка не є стороною кредитного договору, не прийняла спадщину і не має жодного відношення до зобов`язань боржника. Отже, у Банку немає жодних законних підстав пред`являти відповідачу вимоги як до спадкоємиці і яка в тому числі не є стороною кредитного договору, поручителем чи іпотекодавцем відповідач не є боржником, не є поручителем, не є іпотекодавцем і не є спадкоємцем, а отже не можу відповідати за борг [PERSON] . Представник відповідача зазначає, що жодного зв`язку між даруванням та боргом на момент укладення договору дарування не існує, адже іпотечне майно було реалізоване ще у 2013 році. Банк за 20132016 роки не вчиняв жодних дій щодо стягнення. Не існувало арештів, заборон, відкритих виконавчих проваджень щодо спірної квартири. Не доведено наявності боргу на 2016 рік. Мати не отримувала жодних нових претензій від Банку. [PERSON] не була поінформована про якісь актуальні виконавчі дії, жодних вимог не отримувала. Тобто, дарування не могло бути спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань, оскільки, забезпечення вже було реалізоване, жодної реальної стадії стягнення на той момент не було. Банк сам тривалий час нічого не робив. Для визнання правочину фраудаторним (зловмисним на шкоду кредитору) судова практика Верховного Суду вимагає, щоб кредитор довів, існування дійсного боргу на момент укладення правочину, наявність виконавчого документа та реальних виконавчих дій, неможливість виконання рішення саме внаслідок цього правочину, недобросовісність боржника, недобросовісність набувача майна, який знав або мав знати, що правочин завдає шкоди кредитору. У нашій справі Банк НЕ надав: розрахунку боргу станом на 2016 рік;актів виконання щодо цієї квартири, документів про арешт чи заборону відчуження, будь-яких доказів недобросовісності відповідача. Отже, Фраудаторність як правова доктрина вимагає наявності діючого боржника, діючого зобов`язання та умисних дій боржника, спрямованих на унеможливлення виконання боргу. У цій справі боржниця [PERSON] померла ще у 2018 році, спадщина не була прийнята, жодних прав та обов`язків ніхто не успадкував, а зобов`язання щодо неї припинилися відповідно до ст. 608, 1218, 1281 ЦК України. За відсутності живого боржника, зобов`язання та правонаступництва неможливо говорити про будь-який умисел на шкоду кредитору чи про створення перешкод у виконанні рішення суду. Концепція фраудаторного правочину не може застосовуватися до правочину особи, обов`язки якої припинилися внаслідок смерті, а Представник відповідача вважає, що Банк втратив право вимоги до спадкоємців за ст. 1281 ЦК України. Таким чином, правова кваліфікація дарування як «фраудаторного» є юридично неможливою. Тобто, жоден ключовий елемент фраудаторності не доведений. Крім того, кредитор у разі сумнівів у добросовісності боржника має право вимагати повернення майна боржнику, але не має права вимагати скасування реєстрації та позбавлення власності добросовісного набувача. У нашому випадку Банк, не просить повернути майно боржнику, не просить витребувати квартиру до спадкової маси; намагається безпідставно позбавити права власності третю особу, яка не є боржником. Фактично Банк намагається використовувати концепцію «фраудаторності» не як захист права, а як інструмент повторного втручання у вже реалізоване забезпечення й як спосіб покласти тягар боргу на третю особу, яка ніколи не була його боржником. При цьому, метою оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Належним способом захисту кредитора є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі №161/12564/21 (провадження № 61-10546св22)). Крім того, як уже зазначено, правочин дарування, вчинено через 3 роки після реалізації іпотеки, у період, коли Банк не здійснював виконавчих дій, був обумовлений важкими сімейними та медичними обставинами, а не фінансовими маніпуляціями. За таких умов вимога про визнання дарування недійсним є безпідставною та суперечить правовим позиціям Верховного Суду. Заявлений спосіб захисту: не відповідає ст. 16 ЦК України, не відновлює становище, яке нібито було порушене, не може привести до досягнення мети, яку декларує позивач, порушує права третьої особи, що прямо заборонено законом. Відповідно до усталеної практики ВС, позов із неналежним способом захисту підлягає відмові незалежно від інших обставин. І як вже зазначалось Банк є професійним учасником ринку фінансових послуг, на якого покладено спеціальні обов`язки згідно із Законом України «Про банки і банківську діяльність» та нормативами НБУ.Одним із таких обов`язків є: контроль за станом забезпечених зобов`язань; моніторинг відчуження заставного або потенційно значимого майна боржника; моніторинг Державного реєстру речових прав відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Таким чином, Банк мав і повинен був перевіряти інформацію щодо власника спірної квартири не рідше одного разу на рік. З 2016 до 2025 року пройшло 9 років, протягом яких Банк: не здійснював жодних виконавчих дій, не перевіряв Реєстр, не цікавився станом майна, не довів, що дізнатися раніше «не міг». Тому, відповідно до ст. 261 ЦК України: Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Банк міг і повинен був дізнатися про дарування ще у 20162017 роках. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, саме позивач зобов`язаний довести поважність причин пропуску строку позовної давності.Позивач таких причин не навів. Отже, позов є поданим із безумовним пропуском позовної давності. Щодо строків позовної давності, представник відповідача вказує, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність строк для захисту права, ст. 257 ЦК України загальна позовна давність 3 роки; ст. 258 ЦК України для вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого певних підстав, 1 рік; Стаття 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, ст. 267 ЦК України у разі спливу позовної давності та заяви сторони суд зобов`язаний відмовити в позові. Спірний договір дарування укладений 29.12.2016 року. Позов подано до суду 17.09.2025 року. Минуло 9 років. Банк як професійний учасник ринку, мав рішення судів з 2011 і 2016 років, мав доступ до Державного реєстру речових прав, міг у будь-який момент з 2016 по 2019 рік з`ясувати, хто є власником квартири, стверджує, що отримував інформаційні довідки з Реєстру. Тобто, об`єктивно Банк міг і повинен був дізнатися про дарування задовго до 2025 року. Жодних поважних причин пропуску строків він не навів і документально не підтвердив (хоча обов`язок довести поважність причин покладено на нього ч. 3 ст. 267 ЦК України, ст. 81 ЦПК України). За таких обставин підлягає застосуванню як загальна трирічна, так і спеціальна позовна давність. Представник відповідача звертає увагу на те, що судові рішення, ухвалені у справах між АТ КБ «ПриватБанк», позичальницею [PERSON] та поручителем [PERSON] , мають преюдиційне значення відповідно до ст. 82 ЦПК України. Обставини, встановлені рішеннями у справі № 371/2044/15-ц (апеляція 16.11.2016 року), не підлягають повторному доказуванню, і їх зобов`язаний враховувати суд при вирішенні цього спору. Апеляційний суд встановив кінцевий період, у якому Банк ще міг стягувати заборгованість: з 16.11.2011 до 02.12.2015 року. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16.11.2016 р. у справі №371/2044/15-ц суд прямо встановив, що з відповідача підлягають стягненню суми у межах строку позовної давності за період з 16 листопада 2011 року по 02 грудня 2015 року. Це означає: саме до 02.12.2015 року Банк мав право заявляти санкції; після 02.12.2015 р. нарахування нових санкцій є незаконним, позов, поданий у 2025 році, є очевидно поза строками давності. Суд встановив, що порушення зобов`язання виникло у 2008 році, а строк дії договору закінчився у 2013 році Апеляційний суд зазначив, що зобов`язання не виконуються з грудня 2008 року, строк виконання кредиту закінчився 16.09.2013 р. Це підтверджує, що банк знав про порушення ще у 20082009 роках, банк мав усі можливості для звернення з позовом у 20082016 роках, дарування 2016 року не могло вплинути на виконання рішень, оскільки, іпотека була реалізована у 2013 році, судові рішення були ухвалені у 2011 та 2016 роках, строк позовної давності вже давно сплив. Також представник відповідача вважає, що суд чітко підтвердив, що відповідальність за кредит несе позичальниця та поручитель і більше ніхто, Апеляція прямо зазначила: «Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Кредитор має право вимагати виконання обов`язку як від боржника, так і від поручителя.» Це означає, відповідальність несуть лише [PERSON] та [PERSON] , а донька ( [PERSON] ) не може відповідати, так як не є позичальником, не є поручителем, не є спадкоємцем, не приймала борги, не має договірного зв`язку з банком. Тому, Банк не має правових підстав пред`являти вимоги до відповідача. І банк ще у 20152016 роках мав повну інформацію про боржників і їх майновий стан, адже Апеляційний суд у мотивувальній частині зазначив, що Банк:подав детальний розрахунок заборгованості; надав графіки, договори, розрахунки пені, комісій, штрафів; володів усією необхідною інформацією щодо боржників. Це спростовує аргументи Банку у цьому позові, ніби він, «не знав про дарування»,«не міг раніше обрати спосіб захисту», «лише зараз дізнався про порушені права» -Це маніпуляція, бо Банк мав усю інформацію ще 10 років тому. Фактичні обставини справи. Суд встановив такі фактичні обставини. 18.09.2008 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали кредитний договір №Д 08-02-32 МК, згідно якого банк надає позичальникові кредит в сумі 45000 доларів. Термін поверненння кредиту і відсотків відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 16.09.2013 року (а.с. 22-27). У жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов обґрунтував тим, що відповідачка [PERSON] умови кредитного договору №Д 08-02-32 МК від 18.09.2008 року не виконала належним чином. 15.11.2011 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнив. Вирішив стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість у розмірі 667293,94 грн. та судові витрати (а.с.19). 02.02.2012 року відкрито виконавче провадження у відношенні [PERSON] з виконання постанови №2-3907 виданої 01.12.2011 (а.с. 18). Постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.05.2013 встановлено, що коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно. Постановлено: Постанову №2-3907 видану 11.12.2011 повернути стягувачу; припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення (а.с.17). Боржник [PERSON] . 12.07.2013 року відкрито виконавче провадження у відношенні [PERSON] з виконання виконавчого листа №2-3907 від 01.12.2011 (а.с. 13). 28.11.2013 прийнято Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві при примусовому виконанні виконавчого виста №2-3907 виданого 01.12.2011 (а.с.12). Боржник [PERSON] . 16.11.2016 року рішенням Апеляційного суду Київської області по справі №371/2044/15 стягнено з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором No Д 08-02-32 МК від 18.09.2008 року, а саме 28477.60 дол.США - відсотки за кредитом, 1258965.13 грн. - пеня, 250.08 грн. штраф (фіксована частина), 17439.91 грн. штраф (процентна складова), 11010.00 грн. комісія. Згідно з відомостями з державного реєстру речових прав, номер відомостей про речове право 18395406, 29.12.2016 внесено запис рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33264784 від 29.12.2016 10:22:46 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1137999832229. Власник [PERSON] . Видавник: приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Товмач О.М. Відомості про реєстрацію іншого речового права, реєстрацію іпотеки та державну реєстрацію обтяжень відсутні. Відповідно до листа Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, який доданий до позовної заяви, [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис. В лікарському свідоцтві про смерть №105 від 18.05.2018 року зазначено, що причиною смерті [PERSON] є захворювання, а саме рак прямої кишки IV стадії. Згідно з листом Миронівської державної нотаріальної контори Київської області від 19.10.2023 р. №311/02-14 після померлої [INFO] [PERSON] спадкова справа не заведена. 17.09.2025 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Миронівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та скасування реєстрації права власності Норми права та мотиви суду. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18. Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу. За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі). У ЦК України закріплений підхід, при якому можливість оспорити правочин конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорений правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорення правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорення правочину, рецисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Про природу фраудаторного правочину Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною. Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України. У цьому Рішенні вказано: «Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використала / використали право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Проте у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц дійшла висновку, що Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц також наголосила, що за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Велика Палата дійшла висновку про те, що фіктивний правочин і фраудаторний поєднує невідповідність принципу добросовісності, проте не кожен фіктивний правочин є фраудаторним, як і не кожен фраудаторний правочин є фіктивним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Зокрема, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц погодилася з тим, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, зокрема таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Поняття фраудаторності правочинів знайшло своє відображення і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду. Так, у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Учинення правочину на шкоду кредиторам, тобто фраудаторного правочину, не свідчить про те, що він має бути фіктивним чи удаваним. Так, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Отже, при кваліфікації оспореного правочину як фіктивного судам необхідно встановити факт його вчинення для годиться (про людське око) обома сторонами, позаяк якщо одна зі сторін діяла лише для годиться, а інша намагалася досягти правового результату - такий правочин не можна визнати фіктивним. Стаття 235 ЦК України передбачає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відтак угода щодо прикриття дійсної угоди сторін є удаваним, а не фіктивним правочином, юридичне визначення якого підпадає під кваліфікацію за статтею 235 ЦК України. Таким чином, Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року справа № 916/379/23, провадження № 12-22гс24). Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. При цьому недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Практика Верховного Суду допускає кваліфікацію фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Обидві підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається. Так, у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Таким чином, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зробила правовий висновок у розділі «Загальні положення щодо визнання правочину недійсним і способів захисту» (пункти 42-56), зазначивши, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює прав позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог. Також відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.29), визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ЦПК України. За висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (пункт 154), якщо на виконання спірного правочину товариство сплатило кошти або передало інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспореного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 ЦК України). Проте Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у разі звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору його стороною з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу), реституція застосовується лише між сторонами такого правочину. Висновки за результатами розгляду Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд дійшов наступних висновків. Аналіз статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обовязок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Саме позивач мав довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами саме до заявленного відповідача та обгрунтувати відповідність обраного способу засхисту змісту порушенного права. Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] від 29.12.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованим в реєстрі № 1255, посвідчений приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Товмач О.М. було укладено після ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області по справі №371/2044/15 за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, даних, що на момент укладення оскаржуваного договору дарування, були наявні арешти, заборони, відкриті виконавчі провадження щодо спірної квартири., матеріали справи не містять. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20, пункт 7.10), від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20 (провадження № 12-41гс21, пункт 9.8)). Позивач, стверджуючи про те, що договір дарування укладено з метою створення перешкод у виконанні рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2011 року, справа № 0417/2- 3907/2011 та рішення Апеляційного суду Київської області по справі № 371/2044/15, не надав до суду доказів умисного характеру дій відповідача або їх зв`язку із порушенням його прав, не надав доказів, які б підтверджували неможливість реалізації його прав, чи факт перешкоджання з боку відповідача. При цьому, свої доводи позивач обґрунтовує лише на припущеннях, що не є достатньою підставою для задоволення позову згідно ст. 81 ЦПК України. Більше того, позивач у додатках до позовної заяви надав докази повернення виконавчого листа щодо [PERSON] 30.05.2013 р. та повернення виконавчого документа щодо поручителя [PERSON] 28.11.2013 р., які були видані на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2011 року. Щодо рішення Апеляційного суду Київської області по справі № 371/2044/15, то після набрання зазначеним рішенням законної сили, позивач не вчиняв жодних дій щодо пред`явлення вимог до [PERSON] . Той факт, що позивач міг розраховувати на виконання боржником своїх зобов`язань за рахунок наявного у неї майна, яке було відчужено на підставі оспорюваного договору, саме по собі не є достатньою підставою для визнання його недійсним. Судом не встановлені обставини про те, що боржник діяв очевидно не добросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже «вчинив право на зло». Враховуючи викладене, суд вважає, що сукупність наведених обставин не доводить фактів недобросовісності відповідача під час укладення спірного договору дарування, зловживання своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, відчуження належного [PERSON] майна з метою уникнення звернення стягнення позивача на її майно як боржника, а відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до визнання договору дарування недійсним та відповідно для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33264784 від 29.12.2016 10:22:46 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1137999832229 за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), прийняте приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Товмач О.М. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подання вказаного позову до суду підлягають залишенню за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed