Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Позивач ТОВ «Новий колектор» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №03.01.2020-010000024 від 03.01.2025 року у розмірі 11840 грн та судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказує, що 03.01.2020 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено Кредитний договір №03.01.2020-010000024, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 8000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Кредитний договір між сторонами був укладений в електронній формі. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконує. Станом на 23.10.2025 сума заборгованості відповідача становить 11840 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту становить 7840 грн., штраф у розмірі 4000 грн. 28.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» був укладений договір факторингу №СЦ-280325-15, відповідно до якого останнє набуло право грошової вимоги до боржників ТОВ «Споживчий центр», в тому числі і до відповідача. Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №03.01.2020-010000024 від 03.01.2020 в сумі 11840 грн., судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 13.10.2025 року відкрито спрощене позовне провадження. 25.11.2025 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не надані первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів на її рахунок у розмірі 8 000 грн. Додана до позовної заяви довідка субконто не є належним та допустимим доказом умов та розміру заборгованості, оскільки довідка субконто не підтверджує ні умови кредитування, ні факт отримання кредиту, ні суму заборгованості за кредитом. Зазначений доказ не є підтвердженням виконаних банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення кредитора, до того ж така довідка не містить відомостей про особу виконавця та її підпису. Крім того, довідка про розмір простроченої заборгованості за Кредитним договором №03.01.2020-010000024 від 03.01.2020 та Акт приймання-передачі переліку № 1 до Договору факторингу № СЦ-280325-15 від 28.03.2025 по своїй суті повністю залежать від волі того, хто їх сформував, а тому також не є належними та достатніми доказами наявності заборгованості, та за відсутності первинних бухгалтерських документів не можуть братися до уваги судом. Позивачем долучено до позову Довідку про розмір простроченої заборгованості за Кредитним договором № 03.01.2020-010000024 від 03.01.2020, з якої неможливо встановити відповідність нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій за порушення зобов`язання. Також відсутня виписка по особистому кредитному рахунку позичальника, що є первинним документом та підтверджує наявність заборгованості за відсотками. Вважають, що строк звернення позивача до суду з цим позовом сплинув, тому у задоволенні позову необхідно відмовити (а.с.37-40). 11.12.2025 року надійшли додаткові пояснення, в яких представник позивача зазначив, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено Кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) від 17.12.2019 р.; 2) подання відповідачем Заявки кредитного договору № 17.12.2019 010000200 від 17.12.2019 р.; 3) надсилання відповідачем Підтвердження укладання кредитного договору (акцепту) кредитного договору №17.12.2019 010000200 (кредитної лінії) від 17.12.2019 р. Відтак, між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено Кредитний договір №17.12.2019-010000200 від 17.12.2019 р. у електронному вигляді шляхом його підписання відповідачем електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора. 03.01.2020 р. аналогічним чином між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено Кредитний договір №03.01.2020-010000024, який у Підтвердженні укладання кредитного договору від 03.01.2020 р. містить Заяву позичальника про перекредитування/зарахування, за якою: «На підставі ст.601 ЦК України позичальник просить зарахувати вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 8 000 грн. за кредитним договором 03.01.2020-010000024 в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 8 000 грн. за кредитним договором 17.12.2019-010000200 від 17.12.2019. Кредитор погоджується на вказане зарахування рівних зустрічних однорідних вимог шляхом припинення попередніх зобов`язань позичальника в обліку кредитора. Зобов`язання кредитора з видачі кредиту за кредитним договором №03.01.2020-010000024 та зобов`язання позичальника з повернення суми кредиту за кредитним договором 17.12.2019-010000200 від 17.12.2019 вважаються виконаними в момент припинення попередніх зобов`язань позичальника в обліку кредитора. Дана заява є частиною кредитного договору 03.01.2020 010000024». Отже, позивач подав копію кредитного договору до суду разом з позовною заявою. За відсутності доказів оскарження відповідачем чи сторонами договору його умов, відсутні підстави для висновку про його недійсність. Відсутність повної оплати за Договором факторингу не свідчить про його недійсність, адже момент набуття права вимоги фактором пов`язана відповідно до положень Договору з іншою подією підписанням сторонами Реєстру боржників, невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, ані первинному кредитору, ані фактору, не звільняє останнього від виконання грошового зобов`язання. Строки, на які було запроваджено карантин, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також строки введення та наступного продовження правового режиму воєнного стану є загальновідомими, а відтак не підлягають доказуванню на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже, строк позовної давності позивачем пропущено не було, з огляду на впроваджений Кабінетом Міністрів України у зв`язку з гострою респіраторною хворобою COVID-19, карантин, відколи строк позовної давності було продовжено на час дії останнього, а також наступне введення в дію правового режиму воєнного стану за указом Президента України, що зупинило перебіг строку позовної давності до 04.09.2025 р., коли вступив в дію Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14.05.2025 р. (а.с. 41-43). Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розглянути справу без його участі та задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся, причини неявки в судове засідання не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Суд встановив, що 03.01.2020 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено Кредитний договір №03.01.2020-010000024, шляхом прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), яка розміщена на сайті кредитора та підписанням заявки після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором, а також підписанням відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), які сформовані на сайті кредитора та підписані позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в sms-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті. Відповідно до договору ТОВ «Споживчий центр» надав [PERSON] кредит у розмірі 8000 грн. зі строком користування 14 днів, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, а також сплатити проценти у розмірі 2240 грн. Вказаний договір підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором 1W616. Як встановив суд, між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем Кредитний договір укладався шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта); 2) подання відповідачем Заявки кредитного договору; 3) надсилання відповідачем Підтвердження укладання кредитного договору (акцепту) кредитного договору. Тобто, ТОВ «Споживчий центр» та відповідач уклали Кредитний договір №03.01.2020-010000024, який у Підтвердженні укладання кредитного договору від 03.01.2020 р. містить Заяву позичальника про перекредитування/зарахування, за якою: «На підставі ст.601 ЦК України позичальник просить зарахувати вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 8 000 грн. за кредитним договором 03.01.2020-010000024 в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 8 000 грн. за кредитним договором 17.12.2019-010000200 від 17.12.2019. Кредитор погоджується на вказане зарахування рівних зустрічних однорідних вимог шляхом припинення попередніх зобов`язань позичальника в обліку кредитора. Зобов`язання кредитора з видачі кредиту за кредитним договором №03.01.2020-010000024 та зобов`язання позичальника з повернення суми кредиту за кредитним договором 17.12.2019-010000200 від 17.12.2019 вважаються виконаними в момент припинення попередніх зобов`язань позичальника в обліку кредитора. Дана заява є частиною кредитного договору 03.01.2020 010000024». 28.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» був укладений договір факторингу №СЦ-280325-15, згідно з яким позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Споживчий центр», включно і до [PERSON] за кредитним договором №03.01.2020-010000024 від 03.01.2020 року. Відповідач не виконав належним чином умов кредитного договору. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що суму заборгованості [PERSON] за кредитним договором №03.01.2020-010000024 від 03.01.2020 року станом на 23.10.2025 становить 11840 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 7840 грн.; заборгованість за штрафом 4000 грн (який нарахований відповідно до п. 5.4. Договору). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію»). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити борг, а також відсотки. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Суд, проаналізувавши надані докази, приходить до висновку, що позивачем підтверджено укладення кредитного договору між первісним кредитором та відповідачем шляхом перекредитування попередньо укладеного кредитного договору та наступне укладення договорів факторингу між первісним кредитором, його наступником, та позивачем щодо спірного договору. Матеріали справи містять достатні докази, що підтверджують наявність боргу позичальника перед кредитором за кредитним договором №03.01.2020-010000024 від 03.01.2020 року в загальній сумі станом на 23.10.2025 у розмірі 11840 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 7840 грн.; заборгованість за штрафом 4000 грн. Отже, позовні вимоги про стягнення боргу є обґрунтованими. Надана позивачем карточка субконто є належним та допустимим доказом у справі, яка підтверджує заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором. В свою чергу, з боку відповідача не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу на спростування доводів позивача щодо нарахованих сум. Відповідно до ч. 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач не виконав умови кредитного договору в частині погашення заборгованості перед позивачем за отриманий кредит, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» заборгованість за кредитом, який становить 11840 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 7840 грн.; заборгованість за штрафом 4000 грн. Щодо вимог позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Порядок розподілу судових витрат визначений у статті 141 ЦПК України. Відповідно до частин першої та другої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оцінивши наведені докази, зокрема: договір про надання правничої допомоги № 07/24-НК від 02.07.2024, укладений між АО «ВЕРІТАС ЦЕНТР» та ТОВ «Новий колектор», додаткову угоду №17 від 03.04.2025 року, додаткову угоду №19 від 16.04.2025 року, звіт про виконану роботу відповідно до договору про надання правничої допомоги, суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності та реальності надання послуг, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги адвоката, підлягають до часткового задоволення, а саме у розмірі 3000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Outcome: approved