Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Морозов Олександр В`ячеславович в інтересах Державного житлово-комунального підприємства НАН України (далі - ДЖКП) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про виселення. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що на підставі розпорядження Президії Національної Академії Наук України № 291 від 02.03.2000 гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває на балансі ДЖКП. Відповідач згідно договору від 19.09.2018 №31 був поселений за адресою: [ADDRESS] . Спірне приміщення є службовим та надається особам, що знаходяться у трудових відносинах та членам їх сімей, виключно на період існування таких відносин. Відповідач на даний час мешкає за вказаною адресою безпідставно, оскільки ні він, ні члени його сім`ї не перебувають у трудових відносинах із ДЖКП, на балансі якого знаходиться гуртожиток. Від добровільного виселення відповідач відмовляється Відповідач на підставі ст. 124 ЖК УРСР повинен бути виселений без надання іншого жилого приміщення із займаного приміщення. Просив виселити [PERSON] , [INFO]., із гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. 16.05.2025 представник позивача Морозов О.В. подав заяву, в якій уточнив позовні вимоги та просив виселити [PERSON] , [INFO]., із службової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. 09.02.2026 представник позивача Морозов О.В. подав заяву про розгляд справи без участі позивача. 15.05.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 16.02.2026постановлено ухвалу про залишення позову без руху. 18.02.2026постановлено ухвалу про продовження розгляду цивільної справи. Представник відповідача заперечував проти позову. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 23.04.2018 Голосіївська РДА винесла розпорядження №178, згідно з п. 1.5. якого однокімнатну квартиру [ADDRESS] включено до числа службових житлових приміщень НАН України. Згідно з довідкою ДЖКП від 17.02.2025 №17 квартира [ADDRESS] знаходиться на балансі ДЖКП відповідно до розпорядження Президії НАН України від 31.05.2018 №306. Квартирі присвоєний статус службового жилого приміщення розпорядженням Голосіївської РДА від 23.04.2018 №178. Рік забудови 2017. Загальна площа 42,40 кв.м. 19.09.2018 між ДЖКП та [PERSON] укладений договір найму службового житла №31. Відповідно до п.1, 2 цього договору [PERSON] отримав у тимчасове платне користування службову квартиру [ADDRESS] строком на час роботи в НАН України. Квартира є власністю НАН України і перебуває на балансі ДЖКП НАН України. У п. 5.5. договору від 19.09.2018 встановлений обов`язок наймача після припинення договору повернути квартиру наймодавцеві в належному стані. За умовами п.12 договору від 19.09.2018 при припинення договору наймач зобов`язується протягом одного місяця звільнити квартиру та передати її наймодавцеві. 26.01.2021 [PERSON] звільнений з посади провідного інженера відділу мембранології і фітохімії Інституту ботаніки імені М.Г.Холодного НАН України, про що виданий наказ від 25.01.2021 №7к. 28.02.2025 позивач склав письмову вимогу №67, адресовану відповідачу, про звільнення спірного житлового приміщення. Відповідачем не оспорювалась та не спростована та обставина, що він дійсно проживає у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частинами 1 - 2 ст. 61 ЖК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач працював Інституту ботаніки імені М.Г. Холодного НАН України, в зв`язку з чим йому було надано для проживання службову квартиру [ADDRESS] на час роботи в НАН України. Зазначені умови проживання в спірному житловому приміщенні сторони погодили в договорі найму службового житла №31 від19.09.2018, укладеного між ДЖКП та [PERSON] . 26.01.2021 [PERSON] звільнився з роботи в Інституті ботаніки імені М.Г. Холодного НАН України, а тому у нього виник обов`язок звільнити спірну квартиру, яка надавалась йому для проживання на період трудових відносин. Спірне службове житло відповідач не звільнив, проте позивач в строки, обумовлені договором №31 від 19.09.2018, жодних вимог до відповідача про звільнення службового житла не заявляв. Така вимога була заявлена позивачем лише 28.02.2025, тобто майже через чотири роки після звільнення відповідача. Суд оцінює зміст договору та характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, з урахуванням наступного. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). У пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти Україн» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom», заява № 19009/04, пункт 50). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08. 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою. Суд враховує, що відповідач після звільнення продовжував впродовж чотирьох років проживати у спірній службовій квартирі, поки позивач не звернувся до нього з вимогою про звільнення квартири. Доказів наявності у відповідача іншого житла в м. Києві матеріали справи не містять. Також позов не містить належного обґрунтування та підтвердження того, що виселення відповідача зі спірного службового житла є необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною позивачем метою. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Суд вважає, що за встановлених обставин виселення відповідача буде надмірним втручанням у право особи на повагу до її житла та не сприятиме досягненню справедливого балансу між інтересами позивача, як балансоутримувача квартири, та відповідача, як наймача цієї квартири. Враховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про виселення відповідача, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed