Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій заявлено вимоги про стягнення з [PERSON] частини вартості автомобіля в розмірі 129330,00 грн. Також у провадження суду надішов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання припиненими правовідносин. Ухвалою Заводського районного суду містта Кам`янського від 03.06.2025 р. було постановлено прийняти зустрічний позов [PERSON] , представник позивача [PERSON] до [PERSON] , представник відповідача [PERSON] про визнання припиненими правовідносин до спільного розгляду з первісним позовом, об`єднавши вимоги сторін в одне провадження з єдиним унікальним номером справи 208/19/25. Первісні позовні вимоги обґрунтовані наступним. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 18.08.2017 р. виданого Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 2293. Відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.10.2022 року у справі №369/8138/22 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. За час шлюбу, 30.05.2019 року, сторони за спільні кошти придбали транспортний засіб марки МАZDA, модель 3, номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску, № кузова: [NUMBER] . 19.07.2023 р. відповідач, без згоди позивача, здійснив відчуження спільно придбаного транспортного засобу шляхом укладання договору купівлі-продажу. Дані факти підтверджуються листом Головного сервісного центру МВС№31/3597АЗ-36499-2024 від 11.12.2024 року. Позивач вважає, що відповідач, здійснивши відчуження спірного транспортного засобу без згоди іншого співлвласника, бажає уникнути майбутнього поділу майна. Звертає увагу суду на те, що вона не надавала письмової згоди на відчуження спірного транспортного засобу, а також не погоджувала суму продажу майна, а тому відповідач здійснив відчуження транспортного засобу без обов`язкової згоди та погодження з позивачем. Крім цього, кошти, які відповідач отримав від продажу майна, не були отримані позивачем,оскільки шлюб між сторонами було розірвано 20.10.2022 року. Відповідно до Звіту № 07-01-25 про оцінку спірного майна ринкова вартість колісного транспортного засобу становить станом на дату оцінки (07.01.2025 р.) - 258 660,00 грн. Оскільки спірний транспортний засіб був придбаний за спільні кошти в період щлюбу і був відчужений відповідачем без згоди позивача та кошти від продажупозивач не отримувала, розмір продажу авто не погоджувала, вважає, що має право на компенсацію 1/2 частини вартості спільного майна. Відповідач з позовними вимогами не погодився та подав зустрічну позовну заяву, в якій не оспорюючи факти, що викладені у первісному позові, вказав, що він дійсно 19.07.2023 р. продав автомобіль, але не за ту ціну, яку вказує позивачка, а за 40000,0 грн., як це слідує з договору купівлі-продажу. Надалі він зазначив, що згідно до платіжних інструкцій від 31.10.2023 р.№ , 31.11.2023 р. № він перерахував на користь позивачки грошові кошти на загальну суму 40000,0 грн. і стверджує, що ця сума цілком дорівнюється вартості проданого ним автомобілю, а тому він не має перед своєю колишньою дружиною будь-яких зобов`язань з приводу компенсації за продаж спільно нажитого майна. [PERSON] просить визнати припиненими правовідносини по сплаті [PERSON] на користь [PERSON] компенсації вартості частки відчуженого спільного набутого у період шлюбу транспортного засобу у зв`язку з тим, що всі отримані [PERSON] кошти від продажу цього транспортного засобу були сплачені на користь [PERSON] та використані в її інтересах і на потреби її сім`ї, до складу якої належить спільна малолітня донька [PERSON] . В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача [PERSON] адвокат Сухя М.В., на адресу суду, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подала заяву про розгляд справи в її та позивача відсутність, просить ухвалити рішення про задоволення позову на підставі поданих доказів. Відповідач Пархоменко Д.Д., відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Просив врахувати під час розгляду справи заперечення та вимоги, викладені ним у поданій зустрічні й позовній заяві. Представник відповідача за первісним позовом - адвокат Стеценко О. Л. подав заяву про закінцення повноважень через розірвання договору про надання правової допомоги з відповідачем. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, вислухавши пояснення сторін та покази свідка, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. Сторонами у справі 18.08.2017 р. був зареєстрований шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис № 2293, виданим Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с.9). Від шлюбу вони мають спільну дитину доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.10.2022 року у справі № 369/8138/22 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.27-29). Дочка залишилась проживати разом з матір,ю, [PERSON] рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.08.2023 року у справі № 369/4921/23 було зобов`язано сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 його заробітку (а.с.97-100). Під час шлюбу, а саме 30.05.2019 р., сторони за спільні кошти придбали транспортний засіб марки МАZDA, модель 3, номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску, № кузова: [NUMBER] . Автомобіль було зареєстровано на ім`я відповідача. 19.07.2023 р. відповідач без згоди позивача здійснив відчуження спільно придбаного транспортного засобу шляхом укладання договору купівлі-продажу. Даний факт підтверджуються листом Головного сервісного центру МВС №31/3597АЗ-36499-2024 від 11.12.2024 р. (а.с.58-59) Відповідно до Висновку про вартість майна, складеного в рамках Звіту № 07-01-25 про оцінку спірного майна, зробленого на замовлення адвоката Сухої Марини Василівни, вартість колісного транспортного засобу марки МАZDA, модель 3, номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску, становить 258 660,00 грн., станом на дату оцінки - 07.01.2025 р. (а.с.38). Відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнає і надав суду свй зустрічний позов, в якому посилається на те, що дійсна вартість продажу автомобілю становить 40000,0 грн., про що безпосередньо вказано у договорі купівлі-продажу автомобіля (а.с.90-91). Цю суму він у повному обсязі перерахував на користь позивачки за платіжними інструкціями від 31.07.2023р на суму 10000,00 грн, від 31.08.2023р на суму 10000,00 грн., від 31.10.2023р на суму 10000,00 грн., від 23.11.2023р на суму 5000,00 грн., від 30.11.2023р на суму 5000,00 грн Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд також застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За правилами ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Судом встановлено та відповідачем не спростовано, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя і не доведено, що таки належали йому особисто на підставі статті 57 СКУ. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Розв,язуючи даний спір, суд виходить з того, що правовідносини колишнього подружжя щодо майнових прав на спільно набуте майно після розірвання шлюбу, регламентується нормами Цивільного кодексу. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. На незаконність договорів про відчуження спільного майна без згоди іншого подружжя вказується у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майнонабуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК Українита статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Позивачка за первісним позовом обрала як спосіб захисту своїх прав - визнання за нею права вимоги про сплату їй компенсації за 1/2 частку проданого без узгодження з нею її колишнім чоловіком автомобілю, який подружжям було придбано під час шлюбу за спільні кошти суд розглядає цей спосіб захисту прав належним і ефективним. Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки МАZDA, 2006 року випуску, то правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників. Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна і несплата йому належної йому частки у вартості майна є порушенням вимог статей 368, 369 ЦК України. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів частину у розмірі 129330,0 грн.за продаж автомобіля МАZDA, суд зазначає наступне. На обгрунтування своїх вимог та заперечень сторони в частині визначення обсягу права іншого подружжя на компенсацію частки проданого спільного майна послалися на різні докази. Так, позивачка за первісним позовом в якості обгрунтування заявленої вимоги посилається на Звіт експерта від 07.01.2025 р. № 07-01.2025, згідно якому вартість автомобілю складає 258 660,00 гривень, а тому вартість 1/2 частки дорівнюється 129330,0 грн. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) посилається на договір купівлі-продажу автомобілю № 8041/2023/3943050 від 19.07.2023р, в якому сторони ціну продажу узгодили в розмірі 40000,0 грн. Надаючи оцінку доводам сторін у цієї частині, суд враховує таке. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Ця вимога, у першу чергу, спрямована на забезпечення майнових прав іншого подружжя (співвлсника майна) і виключення можливості завдати шкоду цім правам. З іншого боку, принципи, що зазначені у пункті 6 статті 3 та частинах 2, 3 статті 13 ЦК України, призвані забезпечити також інтереси держави, яка отримує відповідне мито з посвідчення договорів вказаної категорії. Орієнтація на ціну продажу, яку сторони вирішили відобразити у договорі купівлі-продажу, у богатьої випадках може привести до навмисного зніження ціни договору. Практика розгляду таких справ показує, що суди зазвичай орієнтуються на ринкову вартість, визначену експертизою на момент вчинення правочину, а не на цифру в договорі. Тому якщо вимагається компенсація частки майна, судова практика схиляється до того, що розрахунок має проводитися на основі висновку експерта про середньоринкову ціну. Фахівці, які здійснюють оцінку автомобілів, користуються «Бюлетенем автотоварознавця» офіційним періодичним додатком до «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», який оновлюється кожні 2 місяці. На підставі даних, що зазначені у ньому, після застосування коефіцієнтів збільшення або зменшення вартості - залежить від пробігу, умов догляду, зберігання, експлуатації, технічного стану, комплектності, наявності або відсутності пошкоджень тощо - експерт визначає ринкову вартість, яку й зазначає у документі про оцінку автомобіля. Посилання позивачки на результати експертної оцінки, що наведена у Звіті від 07.01.2025 р., не можуть перевищувати реальну ринкову вартість автомобілю, яка існувала на момент його продажу. Тому суд вважає належним доказом саме Звіт про середьоринкову вартість автомобілю, на який посилається позивач за первісним позовом [PERSON] . Стосовно посилання відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) на те, що він перерахував на користь [PERSON] у другій половині 2023 року 40000,0 грн., то суд вважає цей доказ неналежним, оскільки з наданих платіжних інструкцій слідує, що їх призначенням є сплата аліментів на утримання доньки [PERSON] одразу після прийняття рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] . Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. В первісній позовній заяві, яка задовольняється, вимог щодо судового збору не заявлено. На підставі ст. ст. 68-71 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України,

Outcome: approved