Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , про встановлення режиму окремого проживання подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що з 15.03.1997 перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та на утриманні мають дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Оскільки у нього з дружиною на даний час погіршились подружні відносини, він не хоче спільно проживати з дружиною, [PERSON] просить суд встановити між ним та [PERSON] режим окремого проживання. [PERSON] у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість, вказуючи, що дійсною метою позивача встановлення режиму окремого проживання є придбання нерухомого майна в особисту приватну власність, виключивши її із співвласників вказаного майна. При цьому, вони продовжують проживати як сім`я, підтримують шлюбні відносини. У судовому засіданні [PERSON] посилаючись на викладені у позовній заяві обставини позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити. При цьому, ним у судовому засіданні зазначено, що він з [PERSON] спільно не проживають більше трьох років, грошові кошти він їй надсилає на утримання дітей, у спільних подорожах [PERSON] виступає у ролі супроводжуючої особи їх спільних дітей. При цьому він не бачить подальшого розвитку відносин з дружиною та наміри зберегти стосунки відсутні. Представник [PERSON] - адвокат Сібірцева О.С. у судовому заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на викладені у відзиві обставини, зокрема зазначає про те, що сторони проживають разом, а поданий позов направлений на придбання позивачем майна як особистої приватної власності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц зроблено правовий висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Судом установлено, що відповідно до повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] на [PERSON] 15.03.1997 зареєстрували шлюб (а.с. 6). Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7-8). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] з 21.07.2021 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 2). Згідно відомостей з єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] з 08.10.2014 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Як вбачається з гарантійного листа ТОВ «Спорт Лайф Київ-1» від 04.11.2025 товариство засвідчує укладання договору про надання спортивно-оздоровчих послуг № ДРМ0094699 від 24.08.2025 між [PERSON] на користь [PERSON] та виконавцем. Строк дії клубної картки становить 365 календарних днів з дня її активації. Замовником було сплачено повну вартість спортивно-оздоровчих послуг за договором, яка становить 32 994 грн. 00 коп. (а.с. 89). Згідно наданих [PERSON] фотографій із прив`язкою до дати, часу та місця вона із [PERSON] разом перебували у період з 12.04.2023 по 17.04.2023 в Австрії, у період з 23.09.2024 по 24.09.2024 у Туреччині, у період з 03.01.2025 по 13.01.2025 в Індії (а.с. 61-84). Згідно виписки по надходженням по картці, що належить [PERSON] у період з 20.06.2025 по 23.06.2025 [PERSON] перерахував на рахунок [PERSON] грошові кошти у сумі 4 500 грн. 00 коп. У період з 25 серпня по 7 вересня сторони спілкувались в месенджері у стилі, притаманному для осіб, що перебувають у близьких стосунках (а.с. 100-110). Згідно частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 119 СК України, подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Положення ст. 120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1. майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2. дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні положень статей 119, 120 Сімейного кодексу України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Аналізуючи зміст диспозиції ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Із системного аналізу положень ст. ст. 119, 120 СК України вбачається, що режим окремого проживання подружжя встановлюється судом з метою подальшого поновлення шлюбних відносин, у періоди кризи у відносинах, яка може виникати у подружжя під час перебування у шлюбі з тих чи інших причин, внаслідок якої подружжя потребує тимчасової сепарації один від одного, аби визначитись стосовно подальшої долі шлюбу. Встановлення ж режиму окремого проживання подружжя з метою набуття одним із подружжя майна, щоб воно рахувалось його особистою приватною власністю, чи з метою народження дитини від іншого чоловіка, - суперечить загальній меті режиму окремого проживання подружжя. Враховуючи, що під час судового розгляду [PERSON] зазначив про небажання подальшого відновлення подружніх відносин, що суперечить меті встановлення режиму окремого проживання, а надані стороною відповідача пояснення та докази спільного проживання сторін є більш переконливими та спростовують зазначені позивачем обставини, які ним під час судового розгляду не доведені, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову. При цьому, реєстрація місця проживання сторін за різними адресами з огляду на встановлені судом під час розгляду справи обставини не підтверджує їх окреме проживання.

Outcome: dismissed