Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення коштів, посилаючись на те, що 10 червня 2025 року між позивачкою та [PERSON] укладено договір позики у формі письмової розписки, відповідно до якої остання отримала у позивачки в борг 11 000 грн, які зобов`язалася повернути 14 вересня 2025 року, однак до цього часу не повернула. 10 червня 2025 року між позивачкою та [PERSON] укладено договір позики у формі письмової розписки, відповідно до якої останній отримав у позивачки в борг 6 911 грн, які зобов`язався повернути 01 вересня 2025 року, однак до цього часу не повернув. 30 червня 2024 року між позивачкою та [PERSON] укладено договір позики у формі письмової розписки, відповідно до якої останній отримав у позивачки в борг 34 600 грн, однак до цього часу не повернув. 04 липня 2024 року між позивачкою та [PERSON] укладено договір позики у формі письмової розписки, відповідно до якої останній отримав у позивачки в борг 11 979 грн, які зобов`язався повернути кінця місяця, тобто до 31.07.2024 року, однак до цього часу не повернув. Сторони також погодили, що у разі неповернення коштів у вказаний термін, відповідачі зобов`язані повернути позивачці вказані вище суми. Станом на день подання позову до суду за відповідачами мається заборгованість у вказаних вище сумах, а саме: у [PERSON] 11 000 грн, [PERSON] 6 911 грн, [PERSON] 34 600 грн та [PERSON] 11 979 грн, які просить стягнути позивачка з відповідачів на свою користь, а також понесені нею судові витрати. Ухвалою судді від 09 жовтня 2025 року позовну заяву [PERSON] про стягнення коштів повернуто позивачці у зв`язку з порушенням нею правил об`єднання позовних вимог (а.с. 25-26); 10 жовтня 2025 року [PERSON] подано до Чернігівського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу судді від 09 жовтня 2025 року (а.с. 27-29); постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Ічнянського районного суду від 09 жовтня 2025 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 44-46); 22 грудня 2025 року провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 53); 20 січня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду (а.с. 62). Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, але надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачка [PERSON] була додаткового викликана шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. За таких обставин, враховуючи, що заяв про розгляд справи за відсутності відповідачів та відзиву на позов від них не надійшло, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, провівши заочний розгляд справи, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Судом установлено, що 10 червня 2025 року [PERSON] написала розписку, відповідно до якої остання отримала у позивачки [PERSON] в борг 11 000 грн, які зобов`язалася повернути 14 вересня 2025 року (а.с. 5). 10 червня 2025 року [PERSON] написав розписку, відповідно до якої останній отримав у позивачки [PERSON] в борг 6 911 грн, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2025 року (а.с. 6). 30 червня 2024 року [PERSON] написав розписку, відповідно до якої останній зобов`язався віддати позивачці [PERSON] в борг 34 600 грн до 30.06.2024 року (а.с. 7). 04 липня 2024 року [PERSON] написав розписку, відповідно до якої останній отримав у позивачки [PERSON] в борг 11 979 грн, які зобов`язався повернути до кінця місяця (а.с. 9). У зв`язку з неналежним виконання вказаного договору позики за відповідачами мається заборгованість у вказаних вище сумах, а саме: у [PERSON] 11 000 грн, [PERSON] 6 911 грн, [PERSON] 34 600 грн та [PERSON] 11 979 грн. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів чи інший документ є документами, які видаються боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці чи іншому документі, які він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Вказана розписка є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 612 ч. 1 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також судом враховуються положення ст. 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Як убачається з матеріалів докази на підтвердження повернення позики станом на час розгляду справи відсутні, позивачою суду надані оригінали розписок, що свідчить про невиконання умов договорів позики. Відомостей, які б свідчили про оспорювання даних розписок відповідачами, матеріали справи не містять. Оскільки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] кошти у вказаних вище розмірах не повернуті, тому вони підлягають стягненню з них на користь позивачки. Одночасно з відповідачів на користь позивачки відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути 1 211,20 грн судового збору в рівних частках (а.с. 2а). Також [PERSON] ставиться питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. На підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги від 29 вересня 2025 року (а.с. 10), додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 29 вересня 2025 року (а.с. 11), акт здачі-приймання наданих послуг від 03 жовтня 2025 року (а.с. 12), ордер про надання правничої допомоги (а.с. 13), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Сакун І.А. (а.с. 14). Вирішуючи питання стягнення витрат на правову допомогу, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, суд вважає витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн такими, що підлягають до задоволенню, які слід стягнути з відповідачів на користь позивачки у рівних частках.

Outcome: approved