Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позикидо відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що 08 вересня 2021 року вона передала відповідачу за договором позики грошові кошти в сумі 7500,00 дол. США, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою від тієї ж дати із зобов`язанням повернути зазначені кошти до 10 березня 2022 року. Позивачка зазначає, що відповідач частково виконав свої зобов`язання, повернувши їй грошові кошти в сумі 1009,00 дол. США. Вказує, що неповернутою залишилась сума позики у розмірі 6491,00 дол. США, що свідчить про порушення відповідачем умов договору. Стверджує, що відповідач, попри неодноразові звернення та фактичне визнання заборгованості під час телефонних розмов, свої зобов`язання не виконав і суму боргу в розмірі 6491,00 дол. США не повернув. Вказує, що станом на 08 березня 2025 року (дату спрямування до суду позову), з урахуванням офіційного курсу НБУ, сума заборгованості [PERSON] становить: основний борг 268398,96 грн., інфляційні втрати 143314,11 грн., три відсотки річних 28192,86 грн., що загалом складає 439905,93 грн. Позивачка вказує, що вона вживала заходів досудового врегулювання спору, однак вони результату не дали. На основі викладеного, позивачка [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 439905,93 грн., з яких: 268398,96 грн. основний борг; 143314,11 грн. інфляційні втрати; 28192,86 грн. три відсотки річних. Крім того, просить суд стягнути з відповідача на її користь сплачений нею при зверненні до суду з вищевказаним позовом судовий збір. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2025 року було відкрито провадження у справі №727/11546/25 (провадження №2/727/2726/25) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики; призначено підготовче судове засідання на 24 листопада 2025 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2026 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Баблонюк О.В. про призначення судової почеркознавчої експертизи у вищевказаній цивільній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2026 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики до судового розгляду по суті на 23 березня 2026 року. Представник позивачки [PERSON] - адвокатБаблонюк О.В.в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала повністю з підстав, зазначених позивачкою в спрямованому до суду позові, у зв`язку із чим просила суд задовольнити вищевказаний позов [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Штефанчук С.В.в судовому засіданні вищевказаний позов [PERSON] не визнала в повному обсязі та вказала, що насправді відповідач взяв у борг у позивачки 2000,00 дол. США, які він й повернув позивачці [PERSON] .Зазначила, що їй не відомо чому в спрямованій до суду позивачкою вищевказаній розписці відповідачем було зазначено інша сума боргу, зокрема 7500,00 дол. США. Разом з тим, ствердила, що наявну в матеріалах справи розписку відповідач написав власноручно. Зауважила, що в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Вважала, що позивачем не обґрунтовано належним чином розмір заборгованості відповідача. Крім цього, вважала, що в даному випадку інфляційні втрати не можуть стягуватись, оскільки позика була надана відповідачу в іноземній валюті, зокрема в доларах США. Просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у повному обсязі. Зазначені обставини було вказано представником відповідача і у спрямованому до суду відзиві на позов. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, а також процесуальні документи спрямовані сторонами до суду, вважає, що позовні вимоги позивачки [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 08.09.2021 року між позивачкою [PERSON] (позикодавецем)та відповідачем [PERSON] (позичальником) був укладений Договір позики, відповідно до змісту якого позикодавець надав позичальнику в борг грошові кошти в сумі 7500,00 дол. США з терміном повернення до 10 березня 2022 року, що підтверджується спрямованою позивачкою до суду розпискою від 08.09.2021 року (а.с.44). При цьому, відповідачем частково виконувались умови вищевказаного договору позики, зокрема: 20 серпня 2021 року на банківську картку позивачки відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 2690,00 грн.; 27 серпня 2021 року на банківську картку позивачки відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 900,00 грн.; 31 серпня 2021 року на банківську картку позивачки відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 500,00 грн.; 07 жовтня 2021 року на банківську картку позивачки відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 4000,00 грн.; 10 листопада 2021 року на банківську картку позивачки відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 5260,00 грн.; 22 листопада 2021 року на банківську картку позивачки відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 2700,00 грн.; 11 січня 2022 року на банківську картку позивачки відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 5520,00 грн.; 11 лютого 2022 року на банківську картку позивачки відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 5600,00 грн., що підтверджується спрямованими до суду скріншотами платежів, які надходили на банківський рахунок позивачки [PERSON] (а.с.11-18). Загальна сума повернутих коштів становить 27170,00 грн. (а.с.11-18), що за розрахунками позивачки [PERSON] , які зазначені останньою в позовній заяві з урахуванням курсу НБУ, який діяв на час кожного з платежів, становить 1009,00 дол. США. Повернення зазначених коштів не заперечувалось в судовому засіданні й представниками сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України вбачається, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 27 березня 2024 року по справі № 596/1123/19 (провадження № 61-7056св22). При цьому, вищевказана розписка, на переконання суду, містить всі необхідні реквізити на підтвердження факту укладення вищевказаного договору позики, зокрема: дату її складання, найменування сторін правочину, розмір отриманих відповідачем грошових коштів, зобов`язання щодо їх повернення та строк повернення зазначених коштів. Водночас, факт власноручного написання відповідачем вищевказаної розписки підтвердила в судовому засіданні й представник відповідача [PERSON] адвокат Штефанчук С.В. За наведених обставин суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, укладення якого та факт передання грошових коштів у розмірі 7500,00 дол. США підтверджується належним та допустимим доказом, зокрема розпискою від 08.09.2021 року (а.с.44). При цьому, судом встановлено, що відповідачем було частково сплачено позивачці заборгованість за вищевказаним договором позики, зокрема в розмірі 27170,00 грн. (еквівалентно 1009,00 дол. США),що підтверджується спрямованими до суду позивачкою скріншотами платежів, які надходили на її банківський рахунок (а.с.11-18). А також, зазначені обставини не заперечувались представниками сторін в судовому засіданні. У зв`язку із чим, сума заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачкою [PERSON] за вищевказаним договором позики становить 6491,00 дол. США. (7500 1009), що станом на 08 березня 2025 року (дату спрямування до суду позову) згідно зазначених позивачем у позовній заяві розрахунків складає 268398,96 грн. (6491 х 41,3494), що еквівалентно 268398,96 грн. Таким чином, зазначена сума заборгованості, на переконання суду, доведена позивачкою вищевказаними належними та допустимими доказами, зокрема вищезазначеною розпискою від 08.09.2021 року (а.с.44) та скріншотами платежів, які надходили на банківський рахунок позивачки [PERSON] (а.с.11-18). При цьому, відповідачем та його представником не було надано суду інших контррозрахунків чи відомостей про сплату останнім вищевказаної заборгованості, або доказів про іншу суму боргу, які б дали підставу суду прийти до висновку про інший розмір заборгованості відповідача або про її відсутність. За наведених обставин, доводи представника відповідача про іншу суму заборгованості, зокрема в розмірі 2000,00 дол. США та про її повну оплату відповідачем, до уваги судом не беруться. При цьому, щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь, на підставі ст.625 ЦК України, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, то суд приходить до висновку, що такі вимоги позову є безпідставними, виходячи з наступного. Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу. При цьому, з огляду на те, що обов`язок відповідача щодо повернення позики настав 10 березня 2022 року, тобто в період дії воєнного стану на території України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача правових наслідків прострочення виконання ним вищевказаного зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, зокрема щодо сплати відповідачем на користь позивачки трьох відсотків річних та інфляційних втрат. До подібних висновків прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 09.12.2024 року по справі № 362/985/23 (провадження № 61-8885св24). За наведених обставин, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних втрат у розмірі 143314,11 грн., а також трьох відсотків річних у сумі 28192,86 грн., на переконання суду, задоволенню не підлягають. При цьому, позивачкою та її представником не було надано суду розрахунок боргу відповідача [PERSON] з вищевказаних трьох відсотків річних та інфляційних втрат, на що й вказує представник відповідача, та, що є самостійною підставою для відмови у вищезазначених позовних вимогах [PERSON] . За наведених обставин, суд приходить до висновку, що доведеною та належним чином обґрунтованою позивачкою являється сума боргу відповідача у розмірі 6491,00 дол. США. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, а також не спростовують наведені судом твердження. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню, зокрема в сумі 268398,96 грн. Крім цього, з відповідача [PERSON] , на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути на користь позивачки сплачений останньою при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 2683,70 грн. (4399,50 х 0,61), виходячи з розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial