Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Зазначала, що у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014 позов задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 17.06.2002. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014 залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14.05.2014. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 25.12.1997 квартира [ADDRESS] (теперішня назва [ADDRESS] ) належала на праві приватної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах кожному. Після смерті [PERSON] належна їй 1/4 частина квартири, в рівних частинах була успадкована [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що державним нотаріусом третьої Київської державної нотаріальної контори Бібік С.В., 25.03.2000 було видано свідоцтво про право спадщини за законом. 17.06.2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж.О. був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 7615 договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (теперішня назва [ADDRESS] ), який начебто був укладений між [PERSON] , який діяв від свого імені та на підставі доручення № 426 виданого 15.06.2002 [PERSON] та посвідченого 15.06.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Найдою О.М., від імені [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони. 22.10.2008 [PERSON] перепродав квартиру [ADDRESS] (теперішня назва [ADDRESS] ) [PERSON] , відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. за реєстровим за №4298. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.12.2011, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області. 27.12.2013 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище після державної реєстрації шлюбу на [PERSON] . У подальшому [PERSON] звернулася до Державної реєстраційної служби прав на нерухоме майно Головного управління юстиції у м. Києві задля виконання рішень суду, а саме відновлення реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Але в реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] було відмовлено на підставі наявності у державному реєстрі відомостей про арешт нерухомого майна на підставі постанови про арешт нерухомого майна винесеної слідчим слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві по кримінальній справі № 07-8485 від 12.02.2009 року (Дана кримінальна справа порушена за заявою [PERSON] та [PERSON] , щодо шахрайських дій вчинених відносно них гр. [PERSON] ), на теперішній час досудове розслідування по кримінальному провадженню №42014100070000046 внесеному до ЄРДР 14.03.2014 року (кримінальна справа №07-8485), триває. Крім того, 16.10.2014 [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. із заявою на видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті - [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, в зв`язку з тим, що відповідно до довідки, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна КВ-2014 №76836 від 30.09.2014 квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. від 22.10.2008 року № 4298. [INFO] помер [PERSON] , вона є єдиною його спадкоємицею. 25.03.2015 вона та [PERSON] подали до Подільського районного суду м. Києва позов до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 22.10.2008 між [PERSON] та [PERSON] недійсним з моменту його укладення, скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , визнання за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом траво власності по 1/2 частині за кожним, зобов`язання Державну реєстраційну службу прав на нерухоме майно Головного управління юстиції у м. Києві зареєструвати право власності на зазначену квартиру. Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 12.08.2015 задоволено позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2016 рішення Подільського районного суду м. Києва від 12.08.2015 скасовано, у задоволені позову [PERSON] , [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , відмовлено. Посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] вибула з її володіння не з її волі, на підставі ст. ст. 330, 388 ЦК України, просила витребувати із незаконного володіння у [PERSON] у її власність зазначену квартиру. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 23.11.2020 замінено первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача - [PERSON] . У подальшому позивачкою було подано уточнену позовну заяву, у якій остання просила витребувати у [PERSON] як добросовісного набувача на її користь квартиру [ADDRESS] . У відзиві на позов [PERSON] , заперечуючи проти позову вказала наступне. Вона набула права власності на спірну квартиру за відплатним договором купівлі-продажу, придбавши її в іншої особи, та є третім власником квартири після її відчуження Позивачем, а тому не знала та не могла знати про те, що квартира могла вибути з власності останньої поза її волею. Під час придбання спірної квартири вона правомірно очікувала, що продавець мала право нею розпоряджатися, а вона після отримання квартири матиме змогу мирно нею володіти. В Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилися відомості належність продавцю ( [PERSON] ) на праві особистої приватної власності спірної квартири, яку вона набула у власність. Жодних відомостей щодо обтяжень спірної квартири в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було. Вона придбала спірну квартиру за ціною 1 440 209 грн. 00 коп. (що становило еквівалент суми 58 000 доларів США), розмір якої не може вказувати на формальність укладення договору, будь-яких родинних відносин або дружніх стосунків між продавцем та покупцем немає, квартира придбана у продавця, який на час відчуження мав на неї право власності, а наявність обтяжень була перевірена нотаріусом. 13.09.2019 вона придбала спірну квартиру, витративши всі накопичені нею за життя грошові заощадження, вона з січня 2000 року є пенсіонеркою, отримує пенсію та не має інших альтернативних джерел доходів. З метою придбання зазначеної квартири вона відчужила всю належну їй нерухомість. З 2019 вона не має іншого житла, крім спірної квартири. Витребування у неї спірної квартири матиме наслідком покладення на неї як добросовісного набувача квартири індивідуального й надмірного тягаря.. позбавлення її права власності на квартиру без компенсації та отримання іншого житла. Посилаючись на зазначені обставини, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Крім того, [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності, у якій вказала на те, що про спірна квартира вибула з володіння позивачки у власність [PERSON] 17.06.2002 на підставі договору купівлі-продажу квартири. 22.10.2008 [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. 13.09.2019 [PERSON] продала їй спірну квартиру на підставі купівлі- продажу. Позивачка у позовній заяві від 19.04.2017 та уточненій позовній заяві від 04.08.2023 повідомила, що раніше Подільським районним судом міста Києва розглянута справа № 2- 5372/11 за її позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 17.06.2002 та повернення сторін в попередній стан шляхом поновлення реєстрації права власності за Позивачем. Позивачкою до позовної заяви додані судові рішення у справі № 2-5372/11, а саме: рішення Подільського районного суду міста Києва від 18.03.2014, ухвала Апеляційного суду міста Києва від 14.05.2014, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.08.2014. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 20.08.2014 встановлено, що «в лютому 2004 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 17 червня 2002 року, повернути сторони в попередній стан шляхом поновлення реєстрації права власності вказану квартиру за попередніми власниками». Отже, в лютому 2004 року Позивачці було достеменно відомо про порушення її права та вибуття спірної квартири з її володіння. Даний факт встановлений рішенням суду та не заперечується самою Позивачкою, а відтак є доведеним. Таким чином, Позивачка ще в лютому 2004 року мала безперешкодну можливість звернутися до суду з позовом про витребування спірної квартири в порядку статті 388 ЦК України, але звернулася з таким позовом лише 19.04.2017. Позивачка у позовній заяві від 19.04.2017 та уточненій позовній заяві від 04.08.2023 також повідомляє, що Подільським районним судом міста Києва розглянута справа № 758/3497/15-ц за її позовом про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 22.10.2008, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Судом апеляційної інстанції у даній справі відмовлено в задоволенні позову, оскільки Позивачкою було обрано неналежний спосіб захисту порушених прав. Обрання способу захисту порушеного права є суб`єктивним правом кожної особи, на яку покладається тягар за неправильно обраний спосіб захисту, а тому обрання неналежного способу захисту порушеного права не є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Заперечуючи проти застосування строку позовної давності представник [PERSON] - [PERSON] , вказала на те, що до даних правовідносин строк позовної давності не застосовується, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі (наприклад, було викрадено). У судовому засіданні 02.03.2026 представник [PERSON] - [PERSON] , підтримала позов з викладених у ньому підстав та просила позов задовольнити. Представник [PERSON] - [PERSON] , у судовому засіданні 02.03.2026 проти задоволення позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі, також підтримав свою заяву про застосування строків позовної давності. Треті особи: [PERSON] , Центр надання адміністративних послуг у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної держадміністрації від 25.12.1997 власниками квартири [ADDRESS] були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.2000 1/4 частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартир від 22.10.2008, укладеного між [PERSON] та [PERSON] остання придбала у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 30.09.2014 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2008. Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2014, позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 17.06.2002 між [PERSON] , який діяв в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] і [PERSON] , та [PERSON] . Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.08.2014 зазначені судові рішення були залишені в силі. [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію права власності. Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від12.08.2015 позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 22.10.2008. Скасовано державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру, визнано за [PERSON] , [PERSON] у порядку спадкування за законом право власності по 1/2 частини зазначеної квартири. Зобов`язано здійснити реєстрацію права власності на квартиру. Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2016 рішення Подільського районного суду м. Києва від 12.08.2015 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.11.2016 рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2016 було залишено в силі. 13.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі- продажу спірної квартири, відповідно до якого власником спірної квартири стала [PERSON] . Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Як установлено судом, відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2014, позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 17.06.2002 між [PERSON] , який діяв в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] і [PERSON] , та [PERSON] . Обґрунтовуючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на продаж належної їм на праві власності спірної квартири не було. Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, спірна квартира вибула з володіння позивачки не з її волі іншим шляхом. Разом з тим, відповідачка просила застосувати строк позовної давності, оскільки позивачка звернулася до суду 12.07.2017, тобто через більше ніж чотири роки після вибуття автомобіля з її власності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Як установлено судом, відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014 у справі № 2-5372/11 позов [PERSON] було задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 17.06.2002. Згідно з ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14.05.2014 й ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.08.2014 установлено, що [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 17.06.2002 у лютому 2004 року. Тобто про вибуття квартири з власності [PERSON] було відомо ще у лютому 2004 року. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Тлумачення частини першої статті 261 ЦК України свідчить про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128 гс 19). Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97 гс 19). У пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50 гс 20) вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. У пункті 122 Велика Палата Верховного Суду вказала, що закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Заперечуючи проти застосування строку позовної давності представник [PERSON] - [PERSON] , вказала на те, що до даних правовідносин строк позовної давності не застосовується, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі (наприклад, було викрадено). Крім того, вказала на те, що порушення права позивача є триваючим. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)). Оскільки про вибуття квартири з власності [PERSON] було відомо ще у лютому 2004 року, у зв`язку з чим вона звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 17.06.2002, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14.05.2014 й ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.08.2014, обставин на обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності позивачем наведене не було, клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давної [PERSON] заявлено не було, суд дійшов висновку відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав спливу позовної давності.

Outcome: dismissed