Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася у Франківський районний суд м. Львова із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з 11.08.2001 року по 28.10.2024 року [PERSON] перебувала у шлюбі із [PERSON] . У цьому шлюбі народилося четверо дітей, з яких двоє на сьогодні неповнолітні, а саме:? [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Подружжя розірвало шлюб в судовому порядку, про що 28.10.2024 року ухвалено рішення Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/6639/24. Позивач з відповідачем проживають окремо. Ще до розлучення у сторін погіршились стосунки. Через це відповідач періодично (зазвичай раз на місяць) надсилав фіксовану суму коштів у розмірі 5025 грн. 13 коп., у призначенні платежу вказуючи "аліменти". Останній такий платіж надійшов у червні 2024 року. Той факт, що відповідач сам вважав такі платежі аліментами, а також їхня систематичність підтверджує наявність у сторін домовленості із утримання неповнолітніх дітей. Однак, із липня 2024 року відповідач не бере систематичної участі в утриманні двох спільних неповнолітніх дітей, які проживають з позивачем у Польщі. Він свідомо ігнорує постійну потребу дітей у матеріальній підтримці, вигадує різні приводи, щоб уникнути надання коштів, а якщо й долучається до їх утримання, то лише зрідка і виключно після тривалих вмовлянь від позивача. Водночас для дітей повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для їхнього фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий рівень позивач одна не зможе забезпечити, оскільки на її утриманні фактично перебувають обоє неповнолітніх дітей. Відтак, позивач змушена звернутися до суду і просить стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1 598 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з липня 2024 року і до повноліття дитини; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 1 598 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини 2024 року і відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з липня 2024 року і до повноліття дитини. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 31.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, у позовній заяві заявила клопотання про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, незважаючи на те, що неодноразово, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відзиву, а також будь яких клопотань на адресу суду не подавав. Як вбачається із відповіді № 1954198 від 30.10.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] є наступна адреса: [ADDRESS] . На вказану адресу відповідачу скеровувалися повістки про виклик в судове засідання, однак, такі повернуті на адресу суду із зазначенням «адресат відсутній». Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. З урахуванням наведеного та беручи до уваги положення п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що слід згідно ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, доходить переконання про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що у сторін є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Як слідує з матеріалів справи [PERSON] народився [INFO] , його батьком є [PERSON] , матір`ю [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.07.2011 року, видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції). [PERSON] народилася [INFO] , її батьком є [PERSON] , матір`ю [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.07.2012 року, видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції). Позивачем до позовної заяви долучено платіжні інструкції за період 2023 2024 роки, відповідно до яких [PERSON] неодноразово переказував Степанюк Г.С. кошти з призначенням платежів "Переказ власних коштів. Аліменти". Наведеним підтверджується те, що між позивачем і відповідачем були усні домовленості щодо участі батька в матеріальному утриманні дітей. Однак, з представлених квитанцій слідує, що остання сплата аліментів в добровільному порядку здійснювалась відповідачем 09.06.2024 року. Будь-які докази того, що після червня 2024 року відповідач надавав матеріальну підтримку своїм неповнолітнім дітям, відсутні. В контексті наведеного суд враховує, що згідно із статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки на даний час неповнолітні діти сторін перебувають на утриманні лише матері, батько - відповідач у справі зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на їх утримання та виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. А частиною 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27.09.1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. В силу ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та те, що аліменти, спрямовані на утримання дітей, повинні бути достатніми і разом з тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання, суд дійшов висновку, що судом встановлені, передбачені статтею 182 СК України, обставини для визначення аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1 598 гривень на кожну дитину, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто в такому розмірі, як про це просить позивач у поданій позовній заяві. Цей розмір аліментів, на переконання суду, є належним, на певному, достатньому рівні забезпечить гармонійний розвиток дітей, виконання відповідачем гарантованого державою батьківського обов`язку і відповідає закріпленим у ч.9 ст.7 СК України засадами справедливості, добросовісності та розумності. Більш того, суд не може вийти за межі заявлених позивачем вимог і з огляду на те, що сама позивач просить стягувати аліменти в зазначеному вище розмірі, доходить переконання про адекватність такого розміру потребам дітей. При цьому, враховується те, що позивач як матір, з якою проживають діти, сама такий розмір заявляє у позовній заяві, достовірно і безпосередньо знаючи обсяг видатків на їх утримання. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Дана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 462/4973/15-ц. Разом із тим, щодо вимог позивача про стягнення аліментів із липня 2024 року суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з моменту пред`явлення позову. Відтак, суд присуджує стягнення аліментів з відповідача, починаючи з дати звернення позивача [PERSON] до суду з позовною заявою, тобто з 14.10.2025 року і до досягнення дітьми повноліття. При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до положень ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У даному випадку позивач не надала належних доказів, що у період з липня 2024 року (часу припинення сплати відповідачем аліментів в добровільному порядку) і до жовтня 2025 року (часу звернення до суду з позовом) вона зверталася до відповідача з вимогами про сплату аліментів або ж в інший спосіб спонукала [PERSON] до сплати аліментів, а він від цього ухилявся. Тому за таких обставин підстав, визначених ч.2 ст.191 СК України, для стягнення з відповідача аліментів за минулий час, а саме з липня 2024 року, як про це просить позивач, немає. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, з відповідача на користь держави, з урахуванням пропорційно задоволених вимог, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial