Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін у справі. Позивачка [PERSON] 09.01.2026 року через канцелярію подала у Теребовлянський районний суд Тернопільської області позовну заяву, що була зареєстрована в діловодстві зазначеного суду за вх. № 149, в якій просить ухвалити рішення про розірвання між нею та відповідачем [PERSON] шлюбу, котрий був зареєстрований 18.10.2019 року виконавчим комітетом Різдвянівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, про що складено актовий запис за № 3. Питання про стягнення з відповідача [PERSON] при ухваленні рішення судових витрат, котрі полягають у справлянні судового збору у розмірі 1 331 грн. 20 коп., позивачка [PERSON] не ставить. Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що сім`я сторін у справі фактично розпалася та існує тільки формально. Сторони у справі втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми. У сторін у справі різні погляди на життя, за характерами вони не сходяться, що суперечило їхньому подальшому сумісному проживанню, а тому вони вже упродовж тривалого часу спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Від спільного проживання сторони у справі дітей не мають. Позивачка [PERSON] зазначає також, що примирення є неможливим, а її рішення про необхідність розірвання з відповідачем [PERSON] вказаного шлюбу є остаточним. Спору з приводу поділу спільно нажитого майна у сторін у справі на даному етапі немає. Відтак, позивачка [PERSON] , на підставі статей 104-105, 110, 112 СК України, просить вимоги своєї позовної заяви задовольнити, зокрема розірвати їх з відповідачем [PERSON] шлюб. Відповідач [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] до нього про розірвання шлюбу не подав, свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її відповідними доказами не навів. Заяви та/чи клопотання сторін у справі. Заяв та/чи клопотань від сторін цієї справи ані до Теребовлянського районного суду Тернопільської області, ані до Сколівського районного суду Львівської області, не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачем у вищевказаній позовній заяві зазначена фізична особа, який не має статусу підприємця, то суддею Теребовлянського районного суду Тернопільської області Малярчуком В.В., у відповідності до положень ч. 8 ст. 187 ЦПК України, з метою визначення підсудності, 12.01.2026 року було вжито заходів для отримання з Єдиного державного демографічного реєстру інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи відповідача [PERSON] .. Так, згідно сформованої з Єдиного державного демографічного реєстру відповіді від 12.01.2026 року за № 2229585, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: с. Головецько, Стрийський район, Львівська область. Відтак, ухвалою судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області Малярчука В.В. від 12.01.2026 року справу за єдиним унікальним номером 606/35/26 та номером провадження 2/606/373/26, у зв`язку із встановленням необхідності пред`явлення вищевказаної позовної заяви з дотриманням правил загальної підсудності, визначених у ч. 1 ст. 27 ЦПК України, направлено у Сколівський районний суд Львівської області, тобто за зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] , котрим є с. Головецько Стрийського району Львівської області (юрисдикція Сколівського районного суду Львівської області). Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 05.02.2026 року, після отримання матеріалів цієї справи з Теребовлянського районного суду Тернопільської області за підсудністю, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цієї справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Визначено місце, дату та час судового засідання щодо розгляду цієї справи по суті зал судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, 26.02.2026 року, 14:30 год.. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий суддя Микитин В.Я.) від 26.02.2026 року судовий розгляд цієї справи по суті відкладено на підставі пункту 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із неявкою належно повідомленого відповідача [PERSON] , що мала місце вперше, без повідомлення ним про причини своєї неявки. Призначено цю справу до розгляду у судовому засіданні у залі судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, 23.03.2026 року о 14:30 год.. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий суддя Микитин В.Я.) від 23.03.2026 року постановлено проводити заочний розгляд цієї справи та ухвалення у ній заочного рішення на підставі статей 280-282 ЦПК України. Сторони у справі належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження, проте у таке судове засідання не з`явилися. При цьому, має місце повторна неявка відповідача [PERSON] .. Суд, виходячи з положень ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а також враховуючи неявку у судове засідання обох сторін у справі, вважав за доцільне та можливе здійснювати заочний судовий розгляд цієї справи по суті за відсутності її учасників на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового засідання у цій справі технічними засобами. Інші процесуальні дії у цій справі ані Теребовлянським районним судом Тернопільської області, ані Сколівським районним судом Львівської області, не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивачки [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру про розірвання шлюбу, та причетність до порушення таких її прав відповідача [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Так, судом встановлено, щосторони у справі, які є громадянами України, вступили у шлюб 18.10.2019 року, котрий був зареєстрований виконавчим комітетом Різдвянівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, про що складено актовий запис за № 3. При цьому, позивачці [PERSON] після реєстрації цього шлюбу було залишено прізвище « [PERSON] ». Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб на бланку серії [NUMBER] , виданим повторно Теребовлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 24.12.2019 року (копія міститься у справі, а. с. 6). Судом встановлено й те, що сімейні стосунки між сторонами у справі упродовж тривалого часу погіршилися й під час перебування пред`явленого [PERSON] позову у Сколівському районному суді Львівської області на розгляді їх з відповідачем [PERSON] відносини не покращилися, а тому позивачка [PERSON] остаточного вирішила для себе, що їх з відповідачем [PERSON] шлюб надалі не може існувати. Такі дії сторін у справі викликані різними поглядами на подальше спільне життя та ведення господарства. Тому позивачка [PERSON] вважає, що примирення між нею та відповідачем [PERSON] неможливе, наполягає на розірванні шлюбу. Своєю чергою, у сторін у справі на даному етапі відсутній спір з приводу поділу майна, котре може вважатися таким, що набуте ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі та котре може вважатися їх спільною сумісною власністю. Судом також встановлено, що за час перебування у шлюбі у сторін у справі дітей не народжувалось. Релевантні норми, джерела права, а також роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо права на шлюб, розірвання шлюбу чи визнання його недійсним, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (надалі ЦК України), Сімейним кодексом України (надалі СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Загальною декларацією прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН у 1948 році, котрі є невід`ємною частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я охороняється державою. В силу ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН у 1948 році, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із статтями 56, 110 СК України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. Як роз`яснюється у пунктах 4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, то суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. До заяви додаються: свідоцтво про реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, вживати заходів для примирення подружжя. Узагальнена оцінка доводів та аргументів, наведених у справі, щодо наявності підстав для задоволення позову за результатами розгляду цієї справи. Виконуючи вищенаведені приписи чинного СК України, з урахуванням роз`яснень, котрі містяться у пунктах 4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а також беручи до уваги ті встановлені судом обставини, згідно з котрими сторони у справі припинили шлюбні відносини, стали чужими людьми, проживають окремо, за час розгляду справи в суді також не примирилися, і це усе підтверджується зібраними у цій справі доказами, то суд вважає, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] та [PERSON] , й збереження їх шлюбу, стало неможливим та недоцільним, подальше спільне проживання цього подружжя суперечить інтересам обох сторін у цій справі, а тому їх шлюб слід розірвати. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення. Зокрема, слід розірвати шлюб між сторонами у справі, котрий був зареєстрований 18.10.2019 року виконавчим комітетом Різдвянівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, про що складено актовий запис за № 3, із залишенням позивачці [PERSON] після розірвання шлюбу її прізвища « [PERSON] ». Щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачкою [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 1 331 грн. 20 коп. й підтверджуються платіжною інструкцією одного із відділень АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 09.01.2026 року за № 1.481779053.1 (міститься у справі, а. с. 1), з урахуванням відповідної позиції позивачки [PERSON] з вказаного приводу, яка не ставить питання про їх стягнення на свою користь з відповідача [PERSON] у випадку задоволення вимог її позовної заяви, слід залишити за нею, відступивши таким чином від порядку розподілу судових витрат, визначеного у ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати позивачкою [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із однією вимогою немайнового характеру, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved