Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

23 грудня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Казанківської селищної ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті матері батько проживав один за адресою: [ADDRESS] , вона постійно підтримувала з ним зв`язок та надавала необхідну побутову допомогу, зокрема приносила продукти харчування, допомагала у веденні домашніх справ та догляді. За життя її батько [PERSON] склав заповіт, посвідчений 24 січня 2024 року приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О., зареєстрований в реєстрі за №45, згідно якого усе належне йому майно заповів їй. Про особисте розпорядження батька на випадок його смерті, викладене в заповіті від 24 січня 2024 року, їй не було відомо, про його складення батько її не повідомляв та будь-яких відомостей про існування заповіту вона не мала. Після смерті батька [PERSON] , яка мала місце [INFO] , її стан здоров`я істотно погіршився, вона неодноразово зверталася за медичною допомогою, проходила консультації лікарів, а згодом була госпіталізована до стаціонарного лікувального закладу, де їй було проведено оперативне втручання. Після операції вона потребувала лікування та відновлення, що об`єктивно обмежувало можливість її особистого звернення до нотаріуса у встановлений законом строк. Лише після завершення лікування та стабілізації стану здоров`я, перебуваючи у будинку, де проживав батько, вона вперше дізналася про існування заповіту, який було виявлено серед його особистих речей. Дізнавшись про існування вищевказаного заповіту, з метою оформлення спадкових прав на майно, що залишилося після смерті спадкодавця [PERSON] , 03 грудня 2025 року вона звернувся до приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але постановою нотаріуса від 08 грудня 2025 року їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії з посиланням на пропуск установленого законом строку для прийняття спадщини. Позивач [PERSON] вважає, що шестимісячний строк для звернення із заявою про прийняття спадщини пропущений нею у зв`язку з обставинами, які є об`єктивними та істотними, не залежали від її волі та спричинили неможливість своєчасно оформити спадкові права, оскільки їй не було відомо про існування заповіту складеного на її ім`я та тривале захворювання, що супроводжувалося стаціонарним лікуванням і оперативним втручанням, лише після завершення лікування та стабілізації стану здоров`я дізнавшись про заповіт одразу звернулася до приватного нотаріуса для оформлення спадкових прав за заповітом після смерті спадкодавця і саме за її заявою 03 грудня 2025 року було заведено спадкову справу №59/2025. Наголошує, що пропуск строку для прийняття спадщини був зумовлений сукупністю об`єктивних та поважних причин, а саме: відсутністю у неї відомостей про існування заповіту та тривалим захворюванням, що супроводжувалося стаціонарним лікуванням і оперативним втручанням у період спливу встановленого законом строку. Посилаючись на зазначені вище обставини позивач, просила визначити їй [PERSON] , додатковий строк тривалістю один місяць для подання до приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2025 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання. Крім того, під час підготовки справи до розгляду витребувано у приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. належним чином завірену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 14 січня 2026 року на виконання вимог ухвали суду від 29 грудня 2025 року приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О., надано належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 15 січня 2026 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 09 лютого 2026 року залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог [PERSON] та [PERSON] до участі у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач Казанківська селищна рада явку свого представника у судове засідання не забезпечила, надала суду заяву про можливість слухання справи у його відсутність, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, будь-яких пояснень щодо позову, із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти нього не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] у судове засідання не з`явилася, від неї надійшла телефонограма про можливість розгляду справи в її відсутність, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши доводи позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку. Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що спадкодавець [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с. Каширівка Баштанського району Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 10 березня 2025 року Казанківською селищною радою (копія) (а.с.5, а.с.23 спадкової справи №59/2025). За життя 24 січня 2024 року, [PERSON] був складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О., зареєстрований в реєстрі за №45, згідно з яким останній перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, володіючи українською мовою, розуміючи значення своїх дій та, діючи добровільно, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження, що все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме, і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] (копія) (а.с.8, а.с.40 спадкової справи №59/2025). Позивач [PERSON] є дочкою спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про народження (копія) серії [NUMBER] (а.с.6, а.с.35 спадкової справи №59/2025), свідоцтвом про укладення шлюбу (копія) серії [NUMBER] (а.с.7), та окрім того є спадкоємцем першої черги за законом. З спадкової справи №59/2025, відкритої приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. від 03 грудня 2025 року (копія) вбачається, що спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є [PERSON] (а.с.29-44). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №83470424 від 03 грудня 2025 року спадкові справи, після смерті [PERSON] , не заводились (а.с.38 спадкової справи №59/2025). [PERSON] 03 грудня 2025 року, на підставі ст.1296 ЦК України, звернулася до приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке складається з земельної ділянки, кадастровий номер: 4823682200:10:000:0061, цільове призначення якої, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Казанківської селищної ради Баштанського району Миколаївської області (а.с.30 спадкової справи №59/2025). Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки, цільове призначення якої, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 4823682200:10:000:0061, спадкоємцю [PERSON] було відмовлено, про що приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. винесено відповідну постанову від 08 грудня 2025 року (а.с.19, а.с.44 спадкової справи №59/2025). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі свідоцтва є те, що спадкоємцем [PERSON] було пропущено строк, встановлений ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини. Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною першою ст.1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст.1272 ЦК України). Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18 (провадження №61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших. З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо. Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі №638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі №361/8259/18 та багатьох інших. Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах. Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини. Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця. Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством. Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд. Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту. Поєднання права спадкоємця на спадкування за заповітом та за законом. Дотримання принципу співмірності Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України. Тож факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин, у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту. Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину. Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети. У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 висновувала, «… що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. Відмова нотаріуса, за наведених обставин, у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, на користь якого було складено заповіт, не порушує принципу свободи заповіту, оскільки усвідомленим невчиненням дій для прийняття спадщини спадкоємець на власний розсуд реалізовує своє право на відмову від прийняття спадщини. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування. У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї. Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності» …». Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам загалом, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який є у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Як вже встановлено матеріалами справи 24 січня 2024 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме, і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] . [PERSON] [INFO] помер, у зв`язку із чим відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема й на земельну ділянку, кадастровий номер: 4823682200:10:000:0061, цільове призначення якої, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Казанківської селищної ради Баштанського району Миколаївської області. [PERSON] (дочка [PERSON] ) 03 грудня 2025 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Постановою приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. від 08 грудня 2025 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку із пропуском встановленого ст.1270 ЦК України строку для прийняття спадщини. Отже, за обставинами цієї справи позивач [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] за заповітом та за законом як спадкоємець першої черги. Тож навіть у разі незнання про існування заповіту позивач як спадкоємець за законом першої черги повинна була вчинити активні дії для прийняття спадщини - подати заяву про прийняття спадщини у встановлений ЦК України строк. Відповідно до обставин справи активні дії щодо прийняття спадщини позивач [PERSON] почала вчиняти після спливу шестимісячного строку, звернувшись 03 грудня 2025 року, тобто майже через дев`ять місяців після відкриття спадщини, оскільки в останні місяці відведеного строку для прийняття спадщини через погіршення стану здоров`я зверталась за медичною допомогою, проходила консультації лікарів, а згодом була госпіталізована до стаціонарного лікувального закладу, де було проведено оперативне втручання, що підтверджується медичним направленням №5712-5632-0479-4706 від 13 серпня 2025 року (а.с.14), медичним направленням №5712-5632-0479-4706 від 15 серпня 2025 року (а.с.15), медичним направленням №2877-9113-6570-6875 від 27 серпня 2025 року (а.с.16), та випискою із медичної карти стаціонарного хворого №168091/30944 (а.с.17). У постанові від 03 червня 2021 року по справі №636/1160/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. В постанові Верховний Суд від 20 березня 2024 року справа №545/1231/23 (провадження №61-16142св23) зазначив, що оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосується періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі №626/274/22. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає, що строк на звернення із заявою про прийняття спадщини пропущений з поважних причин, через тривалу хворобу позивача. На підставі викладеного, враховуючи поважність причин пропуску позивачкою [PERSON] строку для звернення до нотаріальної контори, а також відсутність заперечень з боку відповідача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог (спадкоємців першої черги за законом), суд вважає за можливе визначити останні додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини терміном в один місяць, з дня набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, в розмірі 1211 грн 20 коп.

Outcome: approved