Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

представник Усенко М.І. в інтересах ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (далі - ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] (далі відповідач) на користь Товариства заборгованість за кредитним договором № 567879 від 17.01.2023 в розмірі 25 770 грн, понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн та 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.01.2023 між між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 567879, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 3000 гривень, строком на 210 днів, розмір процентної ставки 2,2% в день. Укладаючи кредитний договір відповідач та ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» вчинили дії визначені ст.11 та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач одноразовим ідентифікатором підписав кредитний договір шляхом використання електронного цифрового підпису. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не здійснивши повернення суми наданого йому кредиту і процентів, нарахованих за строк користування кредитом, в повному обсязі або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення прострочення заборгованості. 01.02.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладений Договір факторингу №01022024-1, згідно якого ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» відступило на користь ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором, укладеним з відповідачем [PERSON] . Станом на дату подання позову сума заборгованості відповідача становить 25 770 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 3000 грн, заборгованість за відсотками 22770 грн, яку просить стягнути позивач. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.01.2026 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Позивач в особі представника про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у позові просила розглянути справу без участі представника, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] про місце, день та час слухання справи належним чином повідомлений, шляхом направлення рекомендованого повідомлення на адресу місця проживання та місця реєстрації. Будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав, заперечень проти позову або відзиву на позов не подав. Про дату, час та місце розгляду відповідач повідомлена також шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті «Судової влади України». Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Згідно із ст.638 цього Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, визначено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Положення ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною 1 ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено факт невиконання належним чином зобов`язань по поверненню кредитних коштів відповідачем. Судом встановлено, що 17.01.2023 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання споживчого кредиту № 567879 (а.с. 6-17). Зі змісту договору вбачається, що перед його укладенням [PERSON] здійснив реєстрацію особистого кабінету в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, пройшов ідентифікацію та верифікацію його особи, після чого отримав і ознайомився з усіма документами, що стосуються отримання кредитних послуг, отримав одноразовий ідентифікатор електронного підпису К614, який ввів 17.01.2023 о 20:56:01 при підписанні вказаного кредитного договору. У цей же день, 17.01.2023 [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису також підписав Графік платежів та паспорт споживчого кредиту, які містить вичерпну інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається [PERSON] , зокрема, інформацію надання якої передбачено вимогами ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідно до положень кредитного договору № 567879 від 17.01.2023 ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» зобов`язалося надати [PERSON] кредит, а він зобов`язався одержати та повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сторонами кредитного договору було погоджено надання [PERSON] кредиту на наступних умовах: сума кредиту 3000 грн, строк кредитування 210 днів, періодичність зі сплати процентів кожні 30 днів; фіксована процентна ставка двох видів: стандартна процента ставка у розмірі 2,2% в день, що застосовується у межаж строку кредиту, вказаного у п.1.4 цього договору; мета отримання кредиту споживчі (особисті) потреби; кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Відповідно до довідки про ідентифікацію [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , з яким укладено договір № 567879 від 17.01.2023 ідентифікований ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ». Акцепт договору позичальником ( підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): К614, час відправки ідентифікатора позичальнику 17.01.2023, номер телефону на який відправлено ідентифікатор 380681305590 (а.с.19). Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Тобто, відповідач [PERSON] здійснив дії, спрямовані на укладення договору позики з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором, на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якого, в подальшому, кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі 3000,00 грн на банківську картку, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Отже, судом встановлено, що відповідач підписав кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором (у відповідності до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію»). Крім того, у п.10 спірного договору зазначені персональні дані [PERSON] (адреса місця фактичного проживання та місця реєстрації, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серія та номер паспорта, засоби зв`язку), які могли бути повідомлені лише особисто позичальником при укладенні кредитного договору. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано. Аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт підписання кредитного договору № 567879 в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора (К614) [PERSON] є доведеним, натомість відповідачем будь-яких доказів на спростування останнього до суду подано не було. Згідно з наданим позивачем розрахунком, вбачається, що заборгованість за кредитним договором № 567879 від 17.01.2023 становить 25 770 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 3000 грн, заборгованість за відсотками 22770 грн. Набуття позивачем права вимоги до відповідача за кредитним договором, укладеним між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] , підтверджується копією договору відступлення прав вимоги, актом прийому-передачі реєстру боржників та витягом з реєстру боржників до договору факторингу. Суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем умов кредитного договору № 567879 від 17.01.2023, укладеного між відповідачем і ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», щодо повернення тіла кредиту, оскільки відповідачем не подано доказів на спростування даного факту, а отже наявні підстави для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за основним боргом у розмірі 3000 грн. Відповідно до ст.ст.526-527 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Щодо позовних вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за процентами, суд виходить з такого. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 зазначила, що очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст.1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст.625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (п.п. 53, 54) та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (п.6.19). Так, строк кредитування за кредитним договором був погоджений сторонами та становив загалом 210 днів за процентною ставкою 2,2 % в день. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за договором про споживчий кредит № 567879 від 17.01.2023 в сумі 13860 грн (3000х2,2%х210днів), що відповідає умовам договору та вимогам закону. За таких обставин позов підлягає задоволенню частковому задоволенню, на користь позивача підлягають стягненню із відповідача 16 860 грн з яких: заборгованість за тілом кредиту 3000 грн, заборгованість за відсотками 13860 грн. Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом на 65,42 % (16 860: 25770 х 100), з урахуванням приписів п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: 1584,73 грн (2422,40 х 65,42 %). Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Із матеріалів справи вбачається, що 01.07.2025 між позивачем та адвокатом Адвокатським обєднанням «Апологет» укладено договір про надання правової допомоги №0107 згідно якого вартість наданих послуг складає 8000 грн. Також надано ордер на надання правничої допомоги на [PERSON] та акт №980 від 08.10.2025 наданих послуг. З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність цієї справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за майновою вимогою, задоволення судом позовних вимог частково, враховуючи, складання заяв по суті та відсутність судових засідань у цій справі; клопотання відповідача про відмову у стягненні витрат на адвоката, з огляду на приписи п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд дійшов висновку для часткового задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 3000,00 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг, а відтак заяву представника позивача задовольнити частково. Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні.

Outcome: partial