Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Представник позивача звернулась в суд з позовом, у якому просила стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1710633, укладеним між [PERSON] та ТзОВ «Селфі Кредит» 21.08.2024 року, у розмірі 117950 грн., яка складається з 35000 грн. заборгованості за тілом кредиту, 65450 грн. заборгованості за відсотками та 17500 грн. заборгованості за пенею. Мотивувала позовні вимоги тим, що [PERSON] звернулась до ТзОВ «Селфі Кредит» і уклала 21.08.2024 року кредитний договір № 1710633, отримавши грошові кошти для власних потреб. Зауважила, що вказаний договір складений в електронному варіанті та підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису. Вказала, що [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконала, у зв`язку з чим утворилася згадана заборгованість. Зазначила, що 24.02.2025 року між ТзОВ «Селфі Кредит» та ТзОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-04/25, відповідно до якого, а також згідно з реєстром прав вимоги до вказаного договору, позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 1710633 від 21.08.2024 року. Враховуючи наведене, просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 17.02.2026 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 09.03.2026 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що у період воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України. Звернула увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача. Крім цього, нею не підписувався кредитний договір № 1710633 від 21.08.2024 року у редакції, яка долучена до матеріалів позовної заяви. Відтак, кредитний договір № 1710633 від 21.08.2024 року є неукладеним. Щодо вимоги про нарахування та сплату процентів, які є явно завищені, повідомила, що таке не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості) за користування коштами. Зазначає, що матеріали справи не містять жодного належного, достатнього та допустимого доказу перерахування відповідачу коштів (платіжне доручення, квитанція, чек тощо), здійснених первісним кредитором. Окрім наведеного, просила витребувати у позивача оригінал кредитного договору № 1710633 від 21.08.2024 року. Ухвалою від 10.03.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів з причин можливості їх самостійного одержання. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. В силу ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Судом встановлено, що 21.08.2024 року [PERSON] уклала з ТзОВ «Селфі Кредит» кредитний договір № 1710633 шляхом підписання такого, додатків №1 та №2 до нього та паспорту споживчого кредиту електронним підписом у виді одноразових ідентифікаторів Т534, А847, внаслідок чого отримала кредит у розмірі 35000 грн строком на 360 днів зі сплатою 1% на день за стандартною процентною ставкою, 0,95% на день за зниженою процентною ставкою. Встановлено, що кредитодавець повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 1710633 від 21.08.2024 року, що підтверджується листом ТзОВ «Пейтек» № 20250226-1653 від 26.02.2025 року. У відповідності до розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором ТзОВ «Селфі Кредит», заборгованість відповідача за кредитним договором № 1710633 від 21.08.2024 року станом на 24.02.2025 року становить 117950 грн, яка складається з 35000 грн заборгованості за тілом кредиту, 65450 грн заборгованості за процентами, 17500 грн заборгованості за пенею. 24.02.2025 року між ТзОВ «Селфі Кредит» та ТзОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-04/25, відповідно до умов якого первісний кредитор ТзОВ «Селфі Кредит» передає (відступає) новому кредитору ТзОВ «Свеа Фінанс» свої права вимоги за кредитними договорами, натомість фактор сплачує первісному кредитору грошові кошти за відступлення права вимоги. Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу від 24.02.2025 року № 01.02-04/25, ТзОВ «Селфі Кредит» відступило на користь ТзОВ «Свеа Фінанс» право вимоги до відповідача за кредитним договором № 1710633 від 21.08.2024 року у розмірі 117950 грн, що складається з 35000 грн заборгованості за тілом кредиту, 65450 грн заборгованості за процентами, 17500 грн заборгованості за пенею. Встановлені судом обставини у своїй сукупності повністю та беззаперечно спростовують доводи відповідача про те, що вона не отримувала кредитні кошти у розмірі 35000 грн, не підписувала кредитний договір та не погоджувалася з його умовами. Суд зазначає, що такі твердження відповідача не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Водночас, матеріалами справи достовірно встановлено, що одноразові ідентифікатори, за допомогою яких було підписано кредитний договір, направлялися саме на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час його укладення, що свідчить про належну ідентифікацію особи позичальника та її волевиявлення на укладення правочину. Крім цього, грошові кошти перераховані на картковий рахунок, реквізити якого надані безпосередньо [PERSON] при укладенні кредитного договору, що додатково підтверджує факт отримання нею кредитних коштів та виконання кредитодавцем своїх зобов`язань у повному обсязі. За таких обставин доводи відповідача є надуманими, спрямованими на уникнення виконання взятих на себе договірних зобов`язань, у зв`язку з чим суд відхиляє їх як безпідставні та необґрунтовані. Щодо недоведення отримання позивачем права вимоги до відповідача, суд зазначає, що надані ТзОВ «Свеа Фінанс» докази, а саме договір факторингу № 01.02-04/25 від 24.02.2025, витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-04/25 від 24.02.2025 року, акт приймання-передачі документації за договором факторингу, акт повернення права вимоги до договору факторингу та акту приймання-передачі реєстру боржників, є належними та допустимими доказами у справі, адже підписані сторонами договору та підтверджуються перехід права вимоги від ТзОВ «Селфі Кредит» до ТзОВ «Свеа Фінанс» за кредитним договором № 1710633 від 21.08.2024 року. Крім цього, ТзОВ «Свеа Фінанс» сплатило на користь ТзОВ «Селфі Кредит» грошові кошти за відступлення прав вимог, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 9947 від 25.02.2025 року. Окрім наведеного, за відсутності факту переходу права вимоги від ТзОВ «Селфі Кредит» до ТзОВ «Свеа Фінанс» за кредитним договором № 1710633 від 21.08.2024 року, в останнього були б відсутні документи, які стосуються заборгованості [PERSON] за таким. Покликання відповідача на нарахування завищених процентів не заслуговують на увагу суду, оскільки [PERSON] добровільно та усвідомлено погодилася з умовами кредитного договору, у тому числі щодо розміру процентної ставки та строку надання кредиту, шляхом його підписання електронним підписом із використанням одноразового ідентифікатора. Суд враховує, що укладення електронного договору із застосуванням такого способу ідентифікації відповідає вимогам чинного законодавства та свідчить про належне волевиявлення сторони на приєднання до його умов. При цьому встановлена договором процентна ставка не перевищує меж, визначених законодавством України, а тому сама по собі не може вважатися несправедливою чи такою, що порушує принципи добросовісності, розумності та справедливості. Доказів протилежного відповідачем суду не надано. З огляду на викладене, нарахована заборгованість за процентами є правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТзОВ «Свеа Фінанс» у повному обсязі. Окрему увагу суд звертає, що відповідач, покликаючись на неукладення нею кредитного договору № 1710633 від 21.08.2024 року в редакції, яка долучена позивачем, не долучає до матеріалів цивільної справи редакції кредитного договору № 1710633 від 21.08.2024 року, з якою на її думку вона погоджувалась. Однак, суд не може в повній мірі погодитися з наданим позивачем розрахунком заборгованості, виходячи з наступного. Окрім заборгованості за тілом кредиту та відсотками, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 17500 грн заборгованості за пенею. Разом з тим, у відповідності до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, заявлена представником позивача пеня за кредитним договором № 1710633 від 21.08.2024 року у розмірі 17500 грн. не підлягатиме стягненню з відповідача на користь ТзОВ «Свеа Фінанс». Частинами 1, 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Зі змісту ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання не виконані з вини відповідача. За ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором позики визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, суд приходить до висновку, що аргументи, якими представник позивача мотивувала позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому такі слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 1710633 від 21.08.2024 року у розмірі 100450 грн., що складається з 35000 грн. заборгованості за тілом кредиту, 65450 грн. заборгованості за відсотками. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial