Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

07 жовтня 2025 року до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя, через систему «Електронний суд», надійшла позовна заява [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про стягнення середнього заробітку за час затримки сплати належних йому сум. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] є інвалідом III групи професійного захворювання, з 22.01.2007 року по 21.03.2016 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Запоріжтрансформатор». У період з 22.12.2013 року по 21.03.2016 року працював у зварювальному цеху на посаді електрозварника на автоматичних та напівавтоматичних машинах 6 розряду. Під час перебування у своїй щорічній відпустці з 05.10.2015 року по 08.11.2015 року стан його здоров`я значно погіршився, і позивач був змушений звернутися до КУ «Запорізька міська багатопрофільна лікарня №9», яка на той час здійснювала обслуговування працівників підприємства. У період з 30.11.2015 року по 10.12.2015 року та з 21.12.2015 року по 26.12.2015 року [PERSON] перебував у 1 терапевтичному відділенні ДП «УкрНДІПромМед» з приводу обстеження на профзахворювання. Після завершення обстеження [PERSON] звернуся до відповідача з вимогою про оплату середнього заробітку за час проходження медичного обстеження, надавши довідки №567 від 09.12.2015 року та №583 від 25.12.2015 року, проте відповідач повідомив про відсутність підстав для оплати середнього заробітку. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2017 року по справі №334/7289/16-ц [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.11.2017 року апеляційну скаргу позивача було задоволено: рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 22.08.2017 було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовну заяву [PERSON] до ПАТ «Запоріжтрансформатор» про стягнення середнього заробітку за період обстеження на профзахворювання задоволено та стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь позивача середній заробіток за час проходження медичного обстеження з 30.11.2015 року по 10.12. 2015 року у сумі 2 521 грн 81 коп. та за період з 21.12.2015 року по 26.12.2015 року у сумі 1 773 грн 34 коп. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 29.11.2017 року №334/7289/16-ц було виконане відповідачем в повному обсязі 16.04.2018 року. Оскільки відповідач при звільненні та після винесення рішень по справі №334/7289/16-ц здійснив із [PERSON] повний розрахунок та виплатив середній заробіток за період обстеження на профзахворювання, який його було встановлено відповідно до судового рішення, що набрало законної сили, у розмірі 4295,15 грн. лише 16.04.2018, що підтверджується копією довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стосовно виписки по надходженням по картці позивача за період з 01.02.2018 року по 01.07.2018 року, тому у відповідності до закону для відповідача наступають наслідки у вигляді виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 22.11.2019 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із новим позовом про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на загальну суму 90299,22 грн. справу №334/4861/18 про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Справу було передано на розгляд Господарського суду Запорізької області, в провадженні якого перебувала справа про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» для розгляду спору по суті в межах цієї справи Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.08.2025 року було вирішено провадження по справі №908/2828/19 за позовом [PERSON] до ПрАТ «Запоріжтрансформатор» про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було закрито, та роз`яснено позивачу, що його позовні вимоги підлягають розгляду не в порядку господарського, а в порядку цивільного судочинства. На підставі викладеного, [PERSON] звертається до суду із даним позовом. Сума середньоденної заробітної плати вираховується наступним чином: 1) Кількість днів прострочення з дня, наступного за звільненням [PERSON] (з 22.03.2016 року) до дня повної сплати йому середнього заробітку за час проходження медичного обстеження (16.04.2018 року) 517; 2) Середньоденна заробітна плата визначаємо діленням заробітної плати (відповідно до довідки, виданої відповідачем 26.04.2018 року №1/11-476) у загальному розмірі 6986,41 грн. (січень 2016 - 4198,97 грн.; лютий 2016 - 2787,44 грн.) за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів - 40 (січень 2016 - 19, лютий 2016 - 21), а тому вона складає 174,66 грн.; 3) Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить: 517 днів х 174,66 грн. = 90299,22 грн. Наявність завданої позивачу моральної шкоди підтверджується тривалою бездіяльністю відповідача щодо виплати позивачу належного йому середнього заробітку, а також вимушеністю позивача протягом семи років відстоювати своє право на відповідні виплати з боку відповідача.Понесену моральну шкоду позивач оцінює у 30 000 грн., яку і вважає за можливе стягнути з відповідача. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на користь [PERSON] 90299,22 грн. середнього заробітку за весь час затримки сплати належних йому, які звільненому працівнику, сум та 30000 грн. моральної шкоди. Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 13.10.2025 року, було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Роз`яснено право відповідачу на подачу відзиву. 28.10.2025 року, через систему «Електронний суд» представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» подав відзив на позовну заяву в якому просив у задоволенні позову [PERSON] до ПрАТ «ЗТР» про стягнення 90299,22 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення 30000,00 грн. моральної шкоди відмовити. Відзив обґрунтований тим, що позивач перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЗТР» з 22.01.2007 по 21.03.2016, працював електрозварником та у періоди з 30.11.2015 по 10.12.2015 і з 21.12.2015 по 26.12.2015 проходив медичне обстеження на профзахворювання. Після завершення обстеження позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату середнього заробітку за час проходження такого обстеження, однак відповідач повідомив про відсутність правових підстав для здійснення зазначеної виплати, оскільки відповідно до положень статті 123 КЗпП України середній заробіток зберігається лише за працівниками, які проходять обов`язкові попередні та періодичні медичні огляди, тоді як обстеження позивача на профзахворювання не належить до таких. У зв`язку з цим відповідач вказав, що на момент звільнення позивача відсутня безспірна заборгованість перед ним, а тому положення статей 116117 КЗпП України щодо відповідальності за затримку розрахунку не підлягають застосуванню. Крім того, відповідач зазначив, що правомірність його позиції підтверджується результатами перевірки Головного управління Держпраці у Запорізькій області, за наслідками якої актом від 16.02.2016 №08-04-007/0058 порушень законодавства про працю щодо оплати часу проходження медичного обстеження позивачем встановлено не було. Відповідач звернув увагу суду на те, що спір щодо наявності у позивача права на відповідні виплати був предметом судового розгляду, і лише рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.11.2017 було встановлено обов`язок ПрАТ «ЗТР» сплатити позивачу середній заробіток за час проходження медичного обстеження у сумі 4 295,15 грн. До цього часу право позивача на зазначену виплату було спірним, а позиція відповідача підтримувалася рішенням суду першої інстанції. Представник відповідача наголосив, що на виконання зазначеного рішення у виконавчому провадженні 22.03.2018 було перераховано на рахунок органу державної виконавчої служби 3 457,59 грн. після утримання податків та обов`язкових платежів, а 04.04.2018 додатково сплачено 837,56 грн. Таким чином, фактичне виконання судового рішення відбулося 22.03.2018, а не у дату, на яку посилається позивач. Крім того, відповідач заперечив проти розміру заявлених позовних вимог, вказавши на їх явну неспівмірність, оскільки заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 90 299,22 грн. більш ніж у двадцять разів перевищує суму фактичної заборгованості, визначену судом у попередній справі, яка становить 4 295,15 грн. Відповідач послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, має компенсаційний, а не штрафний характер, і його розмір має визначатися з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності. 10.11.2025 року, через систему «Електронний суд», представник позивача [PERSON] адвокат Пономаренко О.О. подав відповідь на відзив в якій вказав, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.09.2021 року по справі №908/2828/19 було визнано грошові [PERSON] до ПрАТ «ЗТР» на суму 90299,22 грн. (4 черга задоволення). Тобто Господарським судом Запорізької області вже були оцінені обставини справи та підстави для заявлених позивачем вимог, і вони були визнані обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Натомість немає жодних даних щодо заперечень відповідача по суті заявлених позивачем грошових вимог під час провадження процедури з банкрутства ПрАТ «ЗТР». Згідно з усталеною практикою Верховного суду, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку є мірою його відповідальності, від якої він звільняється лише за відсутності його вини, що має бути ним доведено. Натомість, затримка розрахунку відповідача із позивачем є очевидною та доведеною рішеннями як Апеляційного суду Запорізької області, так і Господарського суду Запорізької області. В той час як наявність вини у діях відповідача ним не спростована жодними належними та допустимими доказами. 24.11.2025 року, через систему «Електронний суд», представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» подав заперечення на відповідь на відзив в яких вказав, що твердження позивача про відсутність спору щодо належних йому сум на момент звільнення є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки питання щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час проходження медичного обстеження на профзахворювання було спірним ще до моменту звільнення позивача, що підтверджується наявними у справі доказами, а отже положення статті 117 КЗпП України не підлягають застосуванню автоматично. Крім того, відповідач заперечив доводи позивача щодо преюдиційності встановлених обставин, посилаючись на те, що ухвала господарського суду про визнання грошових вимог позивача у справі про банкрутство ПрАТ «ЗТР» не має преюдиційного значення для даної справи. Зазначив, що у справах про банкрутство суд не здійснює повноцінного дослідження доказів у межах позовного провадження, а тому висновки, викладені у відповідній ухвалі, не можуть автоматично переноситися на вирішення даної справи. Також представник відповідача заперечив доводи позивача щодо строків звернення до суду, зазначивши, що позивач пропустив встановлений законом тримісячний строк, оскільки був обізнаний або повинен був бути обізнаний про здійснення розрахунку у межах виконавчого провадження. Підкреслив, що позивач, як сторона виконавчого провадження, мав можливість контролювати його перебіг та отримувати інформацію про вчинення виконавчих дій, у тому числі щодо перерахування коштів. Відповідач також навів орієнтовний розрахунок можливих майнових втрат позивача, виходячи із середньозважених ставок за кредитами Національного банку України, та дійшов висновку, що співмірним розміром компенсації може бути сума близько 3 000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача ПАТ «Запоріжтрансформатор» Романенко М.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовної заяви, врахувати позицію, яка викладена у відзиві та в запереченнях на відповідь на відзив. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 22.01.2007 року по 21.03.2016 року, перебував у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Запоріжтрансформатор», що підтверджується копією дубліката трудової книжки [PERSON] , серії [NUMBER] . (а.с.8-10) Відповідно до записів №10 та №11 в дублікаті трудової книжки [PERSON] , серії [NUMBER] , позивач у період з 20.12.2013 року по 21.03.2016 року працював на посаді електрозварника на автоматичних та напівавтоматичних машинах 6 розряду. (а.с. 8-10) 29.11.2017 року, колегією суддів Апеляційного суду Запорізької області було винесено рішення у справі №334/7289/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «Запоріжтрансформатор» про стягнення середнього заробітку за період обстеження на профзахворювання. (а.с.13-14) У вказаному рішенні судом встановлено, що відповідно до направлення лікаря поліклінічного відділення КУ «Запорізька міська багатопрофільна лікарня №9» від 07.10.2015 року та від 22.10.2015 року [PERSON] на його вимогу, було направлено на обстеження (фахівця - профпатолога до обласної консультативної поліклініки. У період з 30.11.2015 року по 10.12.2015 року та з 21.12.2015 року по 26.12.2015 року позивач перебував у І терапевтичному відділенні ДП «УкрНДІПромМед» з приводу обстеження на профзахворювання, що підтверджується відповідними довідками №567 від 09.12.2015 року та №583 від 25.12.2015 року 13.01.2016 року ПАТ «Запоріжтрансформатор» склав акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у [PERSON] . Після завершення обстеження позивач 17.12.2015 і 30.12.2015 року звернувся до відповідача з вимогою про оплату середнього заробітку за час проходження медичного обстеження, надавши довідки №567 від 09.12.2015 року та №583 від 25.12.2015 року. Листом від 22.12.2015 року за №1/09-15-600 на заяву позивача від 17.12.2015 року ПАТ «Запоріжтрансформатор» повідомив про відсутність підстав для оплати середнього заробітку, а на заяву від 30.12.2015 року - позивач відповіді не отримав до часу звернення з даним позовом до суду. Вказаним рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.11.2017 року, було апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2017 року було скасовано. Позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь [PERSON] середній заробіток за час проходження медичного обстеження з 30.11.2015 року по 10.12.2015 року у сумі 2521 грн. 81 коп. та в період з 21.12.2015 року по 26.12.2015 року у сумі 1773 грн. 34 коп. Рішення набрало законної сили з моменту проголошення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно постанови державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області про відкриття виконавчого провадження від 07.03.2018 року, було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №334/7289/16 від 28.02.2018 року про стягнення з ПАТ «ЗТР» на користь [PERSON] 4295,15 грн. (а.с.62) Згідно Довідки ПАТ «Запоріжтрансформатор» розмір заробітної плати [PERSON] за період з 01.01.2014 року по 23.02.2016 року становить 107 872,89 грн. У вказаній довідці також зазначено, що згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №55942602 Дніпровським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя по виконавчому листу №334/7289 від 28.02.2018 року у березні 2018 року було нараховано: 4295, 15 грн. (а.с.11) 22.03.2018 року ПрАТ «ЗТР» у виконавчому провадженні №55942602 платіжним дорученням №534 від 22.03.2018р. на рахунок Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя перерахував 3457,59 грн. середнього заробітку після вирахування податків та інших обов`язкових платежів. (а.с. 62 зв.) Платіжними дорученнями №531 від 22.03.2018р. та №532 від 22.03.2018р. підтверджується сплата 18% податку на доходи фізичних осіб у сумі 773,13 грн. та 1,5% військового збору у сумі 64,43 грн., на суму середнього заробітку 4295,15 грн. (а.с.63) 04.04.2018 ПрАТ «ЗТР» у виконавчому провадженні №55942602 додатково перерахував платіжним дорученням №1421 від 04.04.2018 на рахунок Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя 837,56 грн. (а.с.64) Згідно виписки з особового рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що 16.04.2018 року на рахунок [PERSON] від Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя було перераховано 4295,15 грн. (а.с.107) Згідно ухвали Господарського суду Запорізької області від 16.09.2021 року у справі 908/2828/19, було визнано грошові вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на суму 90 299,22 грн. 4 чергою задоволення. (а.с. 15-22) Вказаною ухвалою встановлено, що [PERSON] у відповідності до статей 116-117 Кодексу законів про працю України просив визнати його вимоги до Боржника щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.03.2016 року по 16.04.2018 року в загальному розмірі 90 299, 22 грн. (а.с. 19) Згідно ухвали Господарського суду Запорізької області від 25.08.2025 року у справі 908/2828/19, за позовом [PERSON] до відповідача Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні закрито. У вказаній ухвалі зазначено, що вказані позовні вимоги повинні розглядатись в порядку цивільного судочинства. (а.с.23-25) Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України у редакції, чинній на час звільнення позивача, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП (у редакції, чинній на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Встановивши, що відповідач при звільненні позивача не виплатив йому середнього заробітку за час проходження медичного обстеження у сумі 4 295,15 грн. суд приходить до висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Водночас, Законом № 2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022 року, внесено зміни у статтю 117 КЗпП України та викладено у редакції, згідно із якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Середній заробіток розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). У абзаці 3 пункту 2 Розділу ІІ Порядку № 100 вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати (відповідно до довідки, виданої відповідачем 26.04.2018 року №1/11-476) у загальному розмірі 6986,41 грн. (січень 2016 - 4198,97 грн.; лютий 2016 - 2787,44 грн.) за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів - 40 (січень 2016 - 19, лютий 2016 - 21), а тому вона складає 174,66 грн.; Кількість днів прострочення з дня, наступного за звільненням [PERSON] (з 22.03.2016 року) до дня повної сплати йому середнього заробітку за час проходження медичного обстеження (16.04.2018 року) становить 517 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить: 517 днів х 174,66 грн. = 90299,22 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц сформулювала висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в якій зазначила зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року). Врахувавши, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні значно перевищує розмір середнього заробітку за час проходження медичного обстеження, невиплаченого при звільненні позивачу, та очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, також дії позивача та відповідача, встановлені фактичні обставини справи, тривалість розгляду цієї справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку до 10 000,00 грн. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21 (провадження № 61-11636св22), від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21 (провадження № 61-11631св22), від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21 (провадження № 61-486св23), 20 серпня 2025 року у справі № 335/31/24 ( провадження № 61-17031св24). Отже, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню у сумі 10 000 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути компенсацію у грошовій формі за заподіяну моральну шкоду у розмірі 30 000, 00 грн. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. При цьому, заявлену суму моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн. суд вважає такою, що не відповідає вимогам розумності і справедливості, у зв`язку з чим вважає за необхідне позовну вимоги в цій частині задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди в сумі 3000 грн. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 142 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на викладене, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди в сумі 104,74 грн.

Outcome: partial