Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даним позовом в якому просить: визнати за нею право власності на 1/3 квартири [ADDRESS] , яка відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.10.1996 року, виданого на підставі наказу відділу приватизації Херсонського відділення Одеської залізничної дороги № 1800 від 10.10.1996 року [PERSON] . Позов мотивований таким. Позивач у 1986 році вступила у фактично шлюбні відносини з [PERSON] , який став проживати разом із нею та її сином [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , наймачем якої була позивач. Вказує, що вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, займались благоустроєм квартири, [PERSON] разом із позивачем займався вихованням та матеріальним забезпеченням її сина. Позивач надала згоду на реєстрацію місця проживання [PERSON] в квартирі. Згодом квартира була приватизована на позивача, її сина та [PERSON] . Пізніше адреса квартири була змінена. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири, яка належала йому. Оскільки позивач була зареєстрована у вказаній квартирі, то вважала, що приняла спадщину після смерті чоловіка, і тому не зверталась до нотаріальної контори. 26.09.2023 року вказана квартира була пошкоджена внаслідок обстрілу. Оскільки позивач має право на відшкодування внаслідок пошкодження, вона звернулась до нотаріуса для отримання свідоцтва на спадщину після смерті [PERSON] , проте нотаріус відмовила у видачі такого свідоцтва, оскільки відсутні докази на підтвердження проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщина, і рекомендовано звернутись до суду. Крім того, позивачу стало відомо про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] 22.10.2009 року. До нотаріуса звернувся племінник [PERSON] [PERSON] , для отримання спадщини після смерті дядька на частину житлового будинку, яку [PERSON] успадкував після смерті матері. Зі слів [PERSON] , він не претендує на 1/3 частини квартири, що належала [PERSON] . В позасудовому порядку спір вирішити неможливо, оскільки відповідач не може успадкувати тільки частину спадщина, а від іншої відмовитись. Зазначає, що суд може визнати за нею право власності за набувальною давністю. Ухвалою суду від 05.06.2024 року відкрито провадження у справі та призначене підготовче засідання. Ухвалою суду від 08.10.2024 року, 30.06.2025 року витребувано докази. Ухвалою суду від 19.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, в ній зазначених, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлений, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Вказав, що визнає позов, на майно, яке належало [PERSON] він не претендує, до нотаріуса звертався для отримання земельного паю і на 1/2 частини будинку, які належали його бабусі [PERSON] . Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлений, подав заяву про проведення розгляду у його відсутності, позов просить задовольнити. Заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до відомостей паспорта громадянина України [NUMBER] на ім`я [PERSON] , остання має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 04.03.1997 року. [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 12.02.2001 року, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 18.02.2019 року № 02-34/248. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.10.1996 року квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , внаслідок приватизації. Відповідно до відмітки на свідоцтві, право власності зареєстровано в бюро інвентаризації 11.12.1996 року. Згідно архівного витягу Киселівська сільська рада Білозерського району Херсонської області 11.09.2009 року прийняла рішення № 371 «Про затвердження нумерації житлових будинків в с. Киселівка» та додатку № 2 до даного рішення, нумерація житлових будинків в [ADDRESS] [PERSON] номер будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки Киселівського старостинського округу Чорнобаївської сільської ради Херсонського району Херсонської області за № 719/02-18 від 22.12.2023 року, згідно записів в погосподарській книзі № 10 за 2006-2010 року, [PERSON] був зареєстрований та фактично проживав в [ADDRESS] . На день смерті якого, за вказаною адресою були зареєстровані: співмешканка [PERSON] , син співмешканки [PERSON] . Сільською радою заповіт [PERSON] не посвідчувався. [PERSON] , помер [INFO] , що вбачається з свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] заведено спадкову справу № 509/2009 за заявою від 22.10.2009 року [PERSON] про прийняття спадщини, після смерті дядька [PERSON] на день смерті якого залишилось майно, яке належало його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В листі від 27.12.2023 року за № 256/01-16, на усне звернення позивача, приватний нотаріус Ларічева Н.А. вказала про неможливість отримання свідоцтва про права на спадщину, у зв`язку із відсутністю документів про проживання спільно із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років, та про право звернутись до суду для вирішення питання про встановлення факту родинних відносин зі спадкодавцем або факту постійного спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Листом-роз`ясненням № 06/02-14 від 12.01.2024 року нотаріус Білозерської нотаріальної контори роз`яснив позивачу, про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON] , у зв`язку із відсутністю підтвердження відносин із спадкодавцем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживав в [ADDRESS] , а позивач та померлий [PERSON] проживали однією сім`єю в квартирі по цій же вулиці будинок [ADDRESS] чи [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , позивач продовжила там проживати, покине пошкодили житло. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що в 90-х роках переїхав до с. Киселівка, позивач там вже проживала разом із померлим [PERSON] . Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд враховує наступне. Позивач, як підстав набуття права власності вказує набувальну давність. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена у п. 6 Постанови спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди мають враховувати, що для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Таким чином, ознаками володіння, необхідними для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне, відкрите та безперервне володіння, які повинні мати місце одночасно. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, прийшов до висновку, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: 1) майно може бути об`єктом набувальної давності; 2) добросовісність володіння; 3) відкритість володіння; 4) давність володіння та його безперервність; 5) відсутність інших осіб, які претендують на це майно; 6) відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Безтитульність володіння передбачає, що право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Тобто, під безтитульністю володіння слід розуміти фактичне володіння, яке не спирається на які-небудь правові підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивач є співвласником на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , разом із [PERSON] та померлим [PERSON] . Позивач у 2023 та 2024 роках зверталась до нотаріусів для отримання у спадщину майна, що належало [PERSON] , отримала роз`яснення про неможливість вказаного, оскільки не надано доказів проживання однією сім`єю чи родинних стосунків. Особою, що подала заяву про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] є [PERSON] . На підставі наведеного встановлено, що позивач, як співвласник нерухомого майна, на яке просить визнати право власності за набувальною давністю, достеменно була обізнана, хто є власниками спірного майна, вона вказаним майном не заволоділа, а користувалась ним, як співвласник, який має на то правові підстави. За таких обставин відсутні підстави та обставини для визнання права власності за набувальною давністю На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав звернення до суду. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed