Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

27 січня 2026 року представник позивача Лисенко О.С. звернулась в суд із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №22.06.2023-010000351 від 22 червня 2023 року у розмірі 6587 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 квітня 2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладений кредитний договір (оферти), відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 3500 грн строком на 42 дні. У подальшому, 22 червня 2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір (оферти) №22.06.2023-010000351, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 3500 грн строком на 42 дні. Дата повернення кредиту 02 серпня 2023 року. Відповідно до умов кредитного договору Позичальнику надається Кредит на наступних умовах: Сума Кредиту: 3500 грн. 00 коп. Строк, на який надається Кредит: 42 днів з дати його надання. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2,1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Згідно п. 3.1. Договору за цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати Кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити Проценти. Пунктом 3.2. встановлено, що Кредит надається для задоволення особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю. Відповідно до п. 4.1. Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позичальника. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. В свою чергу відповідач свої зобовязання за договором належним чином не виконує, у звязку з чим, станом на дату звернення до суду утворилась заборгованість у загальному розмірі 6587 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 3500 грн., по процентам 3087 грн. Ухвалою від 28 січня 2026 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Про дату, час і місце судового засідання відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положеннямст.280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Судом встановлено, що 15 квітня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір (оферти) № 15.04.2023-100000090, відповідно до умов якого відповідачу надано грошові кошти у сумі 3500 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 15.04.2023 року. Згідно з умовами договору кредит надано строком на 42 дні з визначенням дати його повернення - 26 травня 2023 року. Умовами договору передбачено первинний період користування кредитом тривалістю 14 днів, а також наступні чергові періоди по 14 днів кожен. При цьому встановлено диференційований розмір процентної ставки, а саме: у первинний період та у разі застосування ставки «Економ» - 2 % за кожен день користування кредитом, в інші періоди - ставка «Стандарт» у розмірі 3 % за кожен день користування кредитом. Проценти підлягали нарахуванню залежно від фактичного строку користування кредитом шляхом множення суми кредиту або його залишку на кількість днів користування та відповідну процентну ставку. Позичальник при укладенні договору підтвердив ознайомлення з його умовами, у тому числі із заявкою, яка є невід`ємною частиною договору. Надалі 22 червня 2023 року між сторонами укладено новий кредитний договір (оферти) № 22.06.2023-010000351 шляхом підписання відповідної заявки, якою фактично переоформлено попередні кредитні зобов`язання. За умовами цього договору відповідачу повторно надано кредит у сумі 3500 грн. строком на 42 дні, з кінцевим терміном повернення до 02 серпня 2023 року. Умовами договору визначено фіксовану процентну ставку у розмірі 2,1 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку кредитування та не підлягає зміні в односторонньому порядку. Таким чином, між сторонами виникли договірні зобов`язання, за якими позивач виконав свій обов`язок щодо надання кредитних коштів, тоді як відповідач зобов`язався повернути отримані кошти та сплатити проценти у визначені договором строки та на погоджених умовах. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникли з договору споживчого кредиту, укладеного між фінансовою установою та фізичною особою як споживачем фінансової послуги. За своєю правовою природою спірні правовідносини є договірними, майновими та зобов`язальними, оскільки між сторонами було досягнуто домовленості щодо предмета договору, розміру кредиту, строку користування ним, порядку надання коштів, розміру і характеру процентної ставки, а також обов`язку позичальника повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати виконання цього обов`язку. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, згідно зі ст. 11 ЦК України, є, зокрема, договори та інші правочини. Отже, саме укладення між сторонами кредитного договору є належною правовою підставою виникнення у позивача права вимагати повернення кредиту і сплати процентів, а у відповідача - обов`язку належного виконання погоджених умов. Оцінюючи зміст указаних правочинів, суд виходить з того, що сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, а саме: суб`єктний склад, предмет зобов`язання, суму кредиту, строк користування, порядок надання коштів, порядок і строки повернення, вид та розмір процентної ставки, а також правові наслідки невиконання договору. Таким чином, договірні відносини між сторонами є визначеними, реальними та такими, що породили для сторін конкретні взаємні права та обов`язки. Окремо суд звертає увагу, що спірний договір укладений в електронній формі. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір є домовленістю сторін, оформленою в електронній формі. За змістом ч. 12 ст. 11 цього Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. З матеріалів позову вбачається, що позичальник при укладенні договору пройшов електронну ідентифікацію, зокрема із використанням системи BankID Національного банку України, а документи, що складають кредитний договір, були підписані відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, надісланого на зазначений ним номер телефону. Такий спосіб підписання прямо передбачений ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», а тому є належним способом підписання електронного правочину. Сам факт використання одноразового ідентифікатора, логічно пов`язаного з конкретною особою, номером телефону, реєстрацією в особистому кабінеті та подальшим отриманням коштів на вказаний платіжний засіб, у сукупності підтверджує волевиявлення відповідача на укладення договору саме на тих умовах, які містяться у заявці та оферті. У цьому зв`язку суд враховує, що без проходження процедури реєстрації в інформаційній системі позивача, без зазначення анкетних даних, без автентифікації особи, без одержання одноразового ідентифікатора та без підтвердження акцепту укладення договору було б неможливим. Отже, доводи позивача про належне укладення електронного договору є обґрунтованими та узгоджуються з положеннями Закону України «Про електронну комерцію». Аналізуючи виконання позивачем своїх договірних обов`язків, суд виходить із того, що за змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язаний надати позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором. У даній справі позивач зазначив, що кредитні кошти були перераховані відповідачу на вказаний ним рахунок із використанням реквізитів електронного платіжного засобу. Спосіб надання кредиту безпосередньо передбачений умовами договору, а саме шляхом перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу. Позивач посилається на квитанцію про перерахування коштів як на первинний платіжний документ, що підтверджує видачу кредиту відповідачу. Суд вважає зазначений доказ належним і допустимим, оскільки він прямо стосується предмета доказування у справі - факту надання відповідачу кредитних коштів. При цьому суд бере до уваги, що позивач є не банком, а небанківською фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, у зв`язку з чим обсяг документів, які можуть бути надані на підтвердження здійснення кредитної операції, об`єктивно відрізняється від банківської виписки по рахунку клієнта. Крім того, відповідачем не подано відзиву, не заявлено заперечень щодо факту отримання кредиту. Відсутність будь-яких спростувань з боку відповідача у сукупності з письмовими доказами позивача дає суду підстави визнати доведеним факт укладення договору та факт надання коштів саме відповідачу. Щодо змісту зобов`язання суд зазначає таке. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За умовами спірного договору відповідач зобов`язався повернути суму кредиту та сплатити проценти у строк, визначений заявкою. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню саме у цей строк. У даному випадку кінцевою датою повернення кредиту за переоформленим договором було 02 серпня 2023 року. Після спливу цього строку, за відсутності належного погашення, відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на дату звернення до суду заборгованість за договором № 22.06.2023-010000351 становить 6587 грн, з яких 3500 грн - основна сума кредиту, 3087 грн - проценти. Суд звертає увагу, що заявлена до стягнення сума процентів не перевищує розміру, який випливає з погоджених сторонами умов договору про фіксовану ставку 2,1 % на день протягом строку кредитування, та не свідчить про нарахування позивачем будь-яких додаткових, не передбачених договором платежів. Оцінюючи правову природу процентів, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено законом або договором. Проценти у даному випадку є платою за правомірне користування позиченими коштами протягом погодженого сторонами строку, а тому входять до змісту основного договірного грошового зобов`язання. Саме така правова природа процентів випливає і з умов договору, де прямо вказано, що проценти обчислюються шляхом множення суми кредиту або її залишку на кількість днів користування кредитом та на встановлену процентну ставку. Також суд враховує, що сторони у договорі погодили характер процентної ставки як фіксований, а її розмір не підлягав односторонній зміні кредитодавцем. Це має істотне значення для оцінки правомірності позовних вимог, оскільки свідчить про визначеність умов договору та відсутність дискреційного збільшення фінансового навантаження на позичальника з боку кредитодавця після укладення правочину. Саме тому заявлена до стягнення сума процентів розглядається судом як така, що ґрунтується на попередньо погоджених сторонами умовах, а не на односторонньому волевиявленні позивача. Щодо доведеності розміру боргу суд виходить з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є письмовим доказом у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України і підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами у справі: умовами договору, заявкою, даними про спосіб підписання, квитанцією про перерахування коштів, а також відсутністю будь-яких зустрічних доказів з боку відповідача. Сам по собі розрахунок позивача не може вважатися безумовним доказом лише через його походження від однієї зі сторін, однак за відсутності заперечень, контррозрахунку, доказів часткового погашення кредиту, спору щодо арифметики нарахувань чи доводів про недійсність окремих умов договору, такий розрахунок може бути покладений судом в основу рішення. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про припинення зобов`язання належним виконанням у розумінні ст. 599 ЦК України, про зміну чи розірвання договору, про прощення боргу, зарахування зустрічних однорідних вимог або про існування інших передбачених законом підстав припинення спірного зобов`язання. Навпаки, наявні в матеріалах справи відомості свідчать, що після надання кредиту позивач не отримав належного та повного повернення коштів у встановлений строк, унаслідок чого право позивача як кредитора порушене. Ураховуючи наведене, суд доходить висновку, що між сторонами існували належним чином оформлені та юридично чинні договірні правовідносини з надання споживчого кредиту. Позивач свій основний обов`язок щодо надання відповідачу кредитних коштів виконав, а відповідач свого обов`язку з повернення кредиту та сплати процентів у погоджений строк не виконав. Заявлений позивачем розмір заборгованості підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем. За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача 3500 грн основної суми боргу та 3087 грн процентів, разом 6587 грн, є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Оскільки позовні вимоги задовольняються повністю, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 2662,40 грн, сплачений позивачем при подачі позову.

Outcome: approved