Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

17.11. 2025 року позивачка [PERSON] звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд змінити спосіб та розмір стягнення аліментів, визначений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року у справі № 640/20194/16-ц. В обґрунтування позову посилається на те, що з 27 квітня 2012 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого народилася донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2017 року шлюб розірвано. Рішенням того ж суду від 16 лютого 2017 року з відповідача стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі 800 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивачка зазначає, що на даний час матеріальний стан відповідача значно покращився він працює та отримує стабільну заробітну плату, тоді як її матеріальний стан погіршився (не працює, зросли витрати на продукти, одяг, засоби гігієни, ліки). Сума 800 грн є недостатньою для утримання дитини та становить менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Посилаючись на ч. 2 ст. 182, ст. 192 Сімейного кодексу України та постанову Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, просить змінити спосіб стягнення на 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. У відзиві на позовну заяву від 12.01.2026 відповідач [PERSON] через представника Січеславського І.А. просить суд задовольнити позов частково. Заперечує проти переходу на частку від доходу, оскільки позивачка не надала жодних доказів на підтвердження своїх вимог (посилання на ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 81, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Зазначає, що фактично сплачує аліменти у розмірі не менше 3 500 грн щомісячно, що підтверджується виписками банку та довідкою ПриватБанку від 12.01.2026 про належність карткового рахунку позивачці. Відповідач вказує на наявність на його утриманні непрацездатних батьків: [PERSON] , 1957 року народження, та [PERSON] , 1956 року народження (інвалід III групи, довідка МСЕК № 031599). Посилається на ст. 181, 182, 200 Сімейного кодексу України та постанову Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3. Просить врахувати матеріальне становище відповідача та встановити аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 512 грн щомісячно (рівно прожитковому мінімуму для дитини від 6 до 18 років у 2026 році). Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12 січня 2026 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 17 березня 2026 року судом витребувано та отримано відповіді з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про доходи обох сторін. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2012 року. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням того ж суду від 16 лютого 2017 року у справі № 640/20194/16-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 800 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться повністю на її утриманні. Відповідно до відповіді Державного реєстру фізичних осіб платників податків № [NUMBER] від 17.03.2026, загальна сума доходу [PERSON] за період з 4 кварталу 2024 року по 4 квартал 2025 року становить понад 4 млн грн.. (зокрема 1 834 596,51 грн. за 4 квартал 2024 року та 2 136 705,32 грн. за 2025 рік як фізична особа підприємець платник єдиного податку). Відповідно до відповіді Державного реєстру фізичних осіб платників податків № [NUMBER] від 17.03.2026 щодо [PERSON] , реєстраційні дані не відповідають інформації в реєстрі, у зв`язку з чим дані про її доходи не надано. Положеннями частини другої статті 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків. Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти (аліменти) на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її батька. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з положеннями статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За умовами ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з положеннями статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, проте, згоди щодо добровільного порядку здійснення свого обов`язку між позивачем та відповідачем не досягнуто. Суд враховує, що на час ухвалення Київським районним судом м. Харкова 16 лютого 2017 року у справі № 640/20194/16-ц норма ч.1 ст. 184 СК України була чинною у редакції (до 08.07.2017 року), яка передбачала, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 192 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, погіршення матеріального становища матері може бути підставою для вимоги про збільшення розміру аліментів. За правилами ст. 191 СК України лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а збільшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2020 року у справі № 489/100/18 наголошує, що аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом із тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання. Сторонами не заперечується, що дитина проживає разом з позивачкою, тобто вона здійснює матеріальне забезпечення дитини. Слід зауважити, що батьки мають однаковий обов`язок на утримання дитини, однак стороною позивача не доведено обсяг конкретних витрат на дитину. З матеріалів справи вбачається, що відповідач має значний дохід як фізична особа підприємець (понад 4 млн грн за період з 4 кв. 2024 по 4 кв. 2025 року). Суд зауважує, що аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом із тим, співрозмірними саме з урахуванням мети аліментного зобов`язання, а не виключно з тією обставиною, що відповідач отримує високий дохід. Щодо доводів відповідача про утримання непрацездатних батьків, то матеріали справи містять довідки, які підтверджують їх наявність на утриманні, проте доказів того, що саме відповідач несе виключні витрати на їх лікування та догляд, суд не вбачає. Отже, суд частково враховує цю обставину при визначенні розміру аліментів. Наявні у справі докази не дозволяють суду прийти до висновку, що відповідач, який отримує переважну частину доходів як фізична особа-підприємець має постійне стабільне джерело доходу. Проаналізувавши матеріали справи суд доходить висновку, що відповідач може забезпечити матеріальну підтримку дитини [PERSON] , [INFO] , а аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 6 000,00 грн щомісячно відповідають потребам для забезпечення інтересів дитини, не є завищеними та не будуть порушувати майнові права відповідача, у зв`язку з чим вимога позивача підлягає частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. Відповідно частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial