Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Цопко Світлана Василівна, звернувся до суду із позовною заявою до Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання дій протиправними та скасування рішення органу місцевого самоврядування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] , Калинівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області 02 червня 1999 року було видано рішення №29, згідно якого було передано у постійне користування земельну ділянку, яка знаходиться по [ADDRESS] . До 2017 року [PERSON] користувався цією земельною ділянкою та згодом [PERSON] стало відомо про те, що Калинівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування ОСББ «Калиновий цвіт» в [ADDRESS] , площею 0,1431 га для будівництва та обслуговування багатоквартирного будинку вчителів. [PERSON] вважає рішення Калинівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки згідно плану с. Калини торговельний павільйон знаходиться на своєму місці, тобто позивач самовільно не захопив вказану земельну ділянку. Копію рішення №29 від 02 червня 1999 року про передання у постійне користування земельної ділянки [PERSON] , яка знаходиться за адресою [ADDRESS] позивач суду надати не може, оскільки його було знищено під час пожежі. Враховуючи наведене, просить визнати протиправним та скасувати рішення Калинівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області №245 від 05 серпня 2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування ОСББ «Калиновий цвіт» в [ADDRESS] , площею 0,1431 га для будівництва та обслуговування багатоквартирного будинку вчителів. 08 серпня 2025 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву не скористався. 06 жовтня 2025 рокуухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Викликано для допиту у судовому засіданні в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є дружиною позивача. Так, як чоловік хворів та не міг виїжджати на заробітки ними була відкрита пекарня у 1996 році. Їм було надано рішення на забудову магазину у [ADDRESS] . У 1999 році був паводок і голова сільської ради попросив продавати хліб, у зв`язку з чим їм був наданий дозвіл на відкриття торгівельного кіоску. Ними були сплачені всі необхідні платежі. Земельна ділянка була передана позивачу у постійне користування. Через деякий час їм надали рішення та вони виготовили технічну документацію і почали продавати у даній торгівельні точці різні продукти харчування. Проте через велику пожежу у селі всі документи згоріли, крім того у архіві документи також не збереглися. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що у 1996 році була пекарня та торгівельний кіоск у [PERSON] , де вона купували хліб. Також їй відомо, що була пожежа у позивача. Про рішення сільської ради про передачу земельної ділянки їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що у 2000 році він працював у Тячівському районному управління ДСНС України на посаді старшого інспектора пожежної частини. До нього звернулися позивач [PERSON] за отримання дозволу на відкриття торгового кіоску для торгівлі хлібом. На той час керівник [PERSON] направив мені заяву на розгляд і він розглядав відповідну заяву про видачу дозволу. Для того щоб видати дозвіл на об`єкт необхідно відповідний перелік документів, а саме рішення сільської ради про виділення земельної ділянки та дозвіл на встановлення торгівельного павільйону, свідоцтво про державну реєстрацію підприємця, акти виконаних протипожежних робіт, проект кіоску і паспорт особи. Ним був наданий тимчасовий дозвіл у зв`язку з тим, що приватному підприємцю необхідно було виконати певний перелік протипожежних дій. Після виконання вказаних дій, йому мав бути наданий постійний дозвіл. Тимчасовий дозвіл надався на рік чи два, точно вже не пам`ятає. На скільки йому відомо позивачем планував реконструкцію кіоску на капітальне будівництво. У 2005 році він вже працював на посаді начальника пожежної частини ДСНС України у с-щі Дубове. В той час у позивачі була пожежа за місцем проживання та внаслідок пожежі були пошкоджені стіни будинку. Вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням №245 п`ятої сесії сьомого скликання Калинівської сільської ради Тячівського району від 05 серпня 2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки в комунальну власність Калинівській сільській ради» надано дозвіл Калинівській сільській раді на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки в постійне користування ОСББ «Калиновий цвіт» в [ADDRESS] , площею 0,1431 га, для будівництва та обслуговування багатоквартирного будинку вчителів. Зобов`язано ОСББ «Калиновий цвіт» виготовити проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки в постійне користування для будівництва та обслуговування багатоквартирного будинку вчителів та затвердити виготовлений проект відведення земельної ділянки на черговій сесії Калинівської сільської ради (а.с.11). Із викопіровки з генплану с. Калини з схемою розташування торгового павільйону [PERSON] по [ADDRESS] вбачається, що така видана на підставі рішення Калинівської сільради №29 від 02 червня 1999 року (а.с.7). З акту засідання комісії з питань земельних відносин та охорони природи від 17 лютого 2025 року відомо, що після розгляду заяви від 06 лютого 2025 року, яка надійшла від гр. [PERSON] , жительки [ADDRESS] , яка просить комісію направити для надання висновків відповідності схеми павільйону в [ADDRESS] було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] у 1999 році встановили збірно-розбірний павільйон для торгівлі хлібо-булочними виробами на який була виготовлена технічна документація на підставі рішення №29 від 02 червня 1999 року Калинівської сільської ради про відкриття торгової точки, а також на розташування збірно-розбірного павільйону приймалося рішення Тячівської РДА за №383 від 25 серпня 1999 року. Отже збірно-розбірного павільйон в [ADDRESS] у 1999 році не був самовільно встановлений (а.с.8). Із листа Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області №К-1000 від 28 липня 2016 року вбачається, що на звернення [PERSON] №КУ - 5496037 від 14 липня 2016 р року, що надійшло на урядову «гарячу лінію» щодо кіоску в [ADDRESS] , відомо, що в архіві є технічна документація арх. №4-99, реєстраційний номер 099-86 від 25 серпня 1999 року на збірно-розбірний павільйон в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , виготовлена на підставі рішення №29 від 02 червня 1999 року Калинівської сільської ради про відкриття торгової точки по продажу продуктів харчування та дозволу №363 від 25 серпня 1999 року комісії Тячівської районної державної адміністрації розташування збірно-розбірного павільйону, строк дії дозволу 6 (шість) місяців (а.с.9-10). Статтею 4 ЦПК України гарантовано кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов?язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Суб?єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. У відповідності до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Згідно з частиною 7 статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об?єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що вказаний перелік є вичерпний та закріплений в частині 7 статті 118 ЗК України. Передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання (стаття 123 ЗК України ). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Водночас згідно із приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому, документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у статті 126 ЗК України. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 ЗК України. За приписами наведеної норми, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб?єкта владних повноважень. Проте, ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов?язки, тобто у іншої особи вже виникло право на користування чи власність на земельну ділянку. При цьому, захист прав позивача має бути нерозривно пов?язаним з таким фактом, що у особи існує правовий інтерес як власника або як користувача на цю земельну ділянку. Виходячи з приписів статей 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Жодних доказів порушення стороною відповідача норм чинного законодавства при прийнятті рішення №245 п`ятої сесії сьомого скликання Калинівської сільської ради Тячівського району від 05 серпня 2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки в комунальну власність Калинівській сільській ради», матеріали справи не містять. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом; правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимоги про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 592/10260/16 (провадження № 61-5017св19). Згідно з поданими суду доказами, вбачається що надано дозвіл Калинівській сільській раді на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки в постійне користування ОСББ «Калиновий цвіт» в [ADDRESS] , площею 0,1431 га, для будівництва та обслуговування багатоквартирного будинку вчителів, що є дискреційним повноваженням власника Калинівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, право надання якого не обмежується законодавством та до матеріалів справи не додано належних доказів порушених прав позивача, таким не доведено належними та допустимими докази, що спірним рішенням сільської ради порушено права та інтереси останнього, що це є його процесуальним обов`язком. З урахуванням наведених вище та досліджених судом доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed