Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Представник ТОВ «Українські фінасові операції» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 46100,00 грн., яка складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 10000,00 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими первісним кредитором в розмірі 24600,00 грн. та заборгованості за відсотками, нарахованими ТОВ «Українські фінасові операції» в розмірі 11500,00 грн. Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2662,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 30.09.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі - ТОВ «Лінеура Україна») та відповідачем [PERSON] був укладений договір № 5006102 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Згідно умов вищевказаного кредитного договору ТОВ «Лінеура Україна» надало відповідачу грошові кошти на умовах строковості, зворотності та платності в розмірі кредиту 10000 грн. строком 360 днів: з 30.09.2024 року по 25.09.2025 року, з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, та таким чином виконало свої зобов`язання за договором шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну карту № [NUMBER] , вказану відповідачем під час укладання договору. Позивач зазначає, що 02.06.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, за умовами якого ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло права вимоги до боржників, в тому числі право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 39600,00 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 10000 грн., заборгованість за процентами 24600 грн., заборгованість по нарахованих штрафах/неустойках в розмірі 5000 грн. Водночас, так як на дату укладання договору факторингу від 02.06.2025 року строк дії договору № 5006102 від 30.09.2024 року не закінчився, а відповідач продовжував не виконання своїх договірних зобов`язань за кредитним договором, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські Фінансові Операції» з дати факторингу 02.06.2025 року донараховано відсотки за 115 календарних днів, а саме з 02.06.2025 по 25.09.2025 року, тобто в межах строку дії кредитного договору, в розмірі 11500 грн., виходячи з розрахунку: 10000 грн * 1% = 100 грн * 115 календарних днів. Зважаючи на вказане, з метою захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Хорошівського районного суду Житомирської області від 16.02.2026 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 03.03.2026 до суду засобами поштового зв`язку від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Українські Фінансові Операції» у повному обсязі як безпідставних, у разі часткового задоволення позову відмовити у стягненні процентів і штрафів, судові витрати розподілити пропорційно задоволених вимог і у разі часткового задоволення позову зменшити суму витрат на правничу допомогу до 1000 грн. В обгрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту законності переходу права вимоги за договором №5006102 від 30.09.2024 року, не повідомлено про заміну кредитора, не доведено правильність нарахування суми заборгованості, зокрема, щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки вважає, що позивач як новий кредитор не мав права самостійно нараховувати проценти, а мав лише права первісного кредитора в обсязі, що існував на момент переходу права вимоги. Крім того, у відзиві стверджує, що нарахування процентів у розмірі 24600 грн. (нараховані первісним кредитором) та 11500 грн. (нараховані ТОВ «Українські Фінансові Операції») є незаконним, безпідставним і таким, що суперечить принципам добросовісності, справедливості та розумності, оскільки позивач не довів, що ставка 1% на день відповідає граничним вимогам закону, вважає, процентну ставку в розмірі 1% на день кабальною та укладеною під впливом фінансової необхідності та соціальної вразливості позичальника та є прикладом зловживання правом кредитора. Зазначає, що при укладенні договору його погодження умов договору носило формальний характер, без реального усвідомлення їх змісту і фінансового тягаря, оскільки відповідач був у стані матеріальної скрути та емоційного тиску, мав на утриманні двох малолітніх дітей і не мав стабільного доходу, що змусило його діяти в умовах обмеженого вибору та відсутності часу для детального аналізу договору. Також відповідач вважає, що стягнення з нього процентів як з особи, що утримує двох дітей і має мінімальний дохід, є надмірним тягарем і суперечить засадам розумності судового рішення. Крім того, відповідач просить врахувати його скрутний матеріальний стан (наявність двох малолітніх дітей, низький дохід, відсутність інших джерел доходу) при ухваленні рішення та зменшити завищену позивачем суму витрат 10000 грн. на правничу допомогу до 1000 грн. 11.03.2026 представником позивача через систему «Електронний Суд» подано відповідь на відзив, в якому представник позивача зазначив, що відповідачем, попри заперечення, не надано доказів повного та належного виконання зобов`язань за договором № 5006102 від 30.09.2024 року, не надано контррозрахунок заборгованості, не спростовано доказів отримання кредитних коштів в сумі 10000 грн., а тому просить задовольнити позовні вимоги ТОВ «Українські Фінансові Операції» повністю. На обґрунтування вказаного, представник позивача зазначив, що позивачем не заявлялись вимоги про стягнення штрафів, пені та інших додаткових платежів, однак відповідач заперечує проти таких категорій платежів. При цьому ж зазначив, що у позові позивачем змістовно зазначено порядок укладення договору з відповідачем та виконання первісним кредитором зобов`язань перед позичальником, а встановлений сторонами договору розмір відповідальності не суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності і є наслідком договірної свободи сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, у поданій заяві просить здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, позов підтримує, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги визнає частково, під час винесення рішення просить врахувати позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Судом ухвалено здійснювати розгляд справи за відсутності учасників. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Згідно з положеннями частин першої, другої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За нормами ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 30.09.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] був укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №5006102, який підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «39357», що підтверджується копією вказаного договору (а.сп. 19-32). Згідно умов вищевказаного кредитного договору загальна сума кредиту складала 10000 грн, строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем [PERSON] виконало та надало відповідачу кредит в сумі 10000 грн шляхом перерахування 30.09.2024 коштів на платіжну картку маска картки № [NUMBER] , банк-еквайр АТ «ПУМБ», що підтверджується довідкою платіжного провайдера ТОВ «Пейтек» від 10.06.2025. Разом з тим, відповідач всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни грошові кошти в повному обсязі не повернув, внаслідок чого згідно проведеного розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Лінеура Україна», слідує, що за період з 30.09.2024 по 02.06.2025 позичальнику нараховувалися відсотки відповідно до умов договору №5006102 і станом на 02.06.2025 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 39600 грн, яка складається з: 10000 грн - суми заборгованості за основною сумою боргу; 24600 грн - суми заборгованості за відсотками; 5000 грн. - штрафні санкції. 02.06.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, згідно умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною договору. Згідно п.1.2 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно Додатку №2 та надходження ціни продажу в повному обсязі, відповідно до п.3.3 цього договору, на рахунок клієнта, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників та повна сума ціни продажу, що надійшла на рахунок клієнта, - підтверджують факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості. Згідно п.1.6 договору факторингу права вимоги вважаються прийнятими фактором для здійснення факторингу шляхом підписання ним Акту прийому-передачі Реєстру Боржників. Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу №02-1/06/2025 від 02.06.2025 року фактор та клієнт уклали даний акт про те, що клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю _3609, а після виконання фактором вимог пункту 1.2 Договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02.06.2025 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей. Реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов Договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02.06.2025 року, будь-яких зауважень до зазначеного Реєстру немає (а.сп. 102). Згідно платіжних інструкцій від 03.06.2025 №257, №1384, №11185 ТОВ «Українські Фінансові Операції» (Фактор) сплачено на користь ТОВ «Лінеура Україна» (Клієнт) грошові кошти на загальну суму 3536433,55 грн за відступлення прав вимоги згідно Договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02.06.2025 року (а.сп. 105-107). З Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02.06.2025 року слідує, що [PERSON] є боржником за кредитним договором № 5006102, сума заборгованості становить 39600 грн., яка складається з: 10000 грн - суми заборгованості за основною сумою боргу; 24600 грн - суми заборгованості за відсотками; 5000 грн. заборгованість за пенею, штрафами. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Згідно ч. 3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», «так і строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530 ЦК України). Статтею 525 ЦК України заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За приписами ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З аналізу чинного законодавства слідує, що договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Суд відхиляє доводи відповідача щодо того, що позивач не набув права вимоги до відповідача, оскільки на підставі наданих суду письмових доказів, зокрема, договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02.06.2025, Акту прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу № 02-1/06/2025 та платіжних інструкцій №257, №1384, №11185 від 03.06.2025, суд прийшов до висновку, що позивач ТОВ «Українські Фінансові Операції», як новий кредитор, у встановленому законом порядку відповідно до умов договору факторингу набуло права вимоги до боржника за кредитним договором №5006102. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору факторингу №02-1/06/2025 від 02.06.2025. Зазначений договір недійсним не визнано. Відповідно до вимог статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України, в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Водночас суд бере до уваги, що відповідач не заперечує факт отримання від первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» кредитних коштів в сумі 10000 грн. за кредитним договором № 5006102 від 30.09.2024 та визнає позов в частині стягнення з нього зборгованості за тілом кредиту в сумі 10000 грн. У цьому контексті суд враховує роз`яснення Верховного Суду, викладені у постанові від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, в якій наголошується, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення [PERSON] отриманих в кредит коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування, а тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10000 грн. Відповідно до п. 1.4 договору тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом товариством нараховуються проценти на таких умовах: стандартна процентна ставка становить 1,00% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору; знижена процентна ставка становить 0,15% за кожен день користування кредитом, яка застосовується, якщо клієнт до 29.10.2024 включно сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, то клієнт отримає індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку. У випадку невиконання клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки,користування кредитом для клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах. Згідно п.1.3 договору періодичність сплати платежі - кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору. Пунктом 2.1 договору передбачено, що кредит надається клієнту в безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківських рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу №4441хххххххх2594. З Додатку №1 до Договору №5006102 від 30.09.2024 року слідує, що [PERSON] 30.09.2024 року видається кредит у сумі 10000 грн. на 360 днів, проценти за користування кредитом за вказаний період становлять 33450 грн., загальна вартість кредиту становить 43450 грн. Таким чином, зміст кредитного договору №5006102 від 30.09.2024 та його додатки свідчать, що відповідачем були узгоджені істотні умови договору, у тому числі процентна ставка та сукупна вартість кредиту. Із матеріалів справи вбачається, що первинний кредитор ТОВ «Українські Фінансові Операції» свої зобов`язання за кредитним договором №5006102 від 30.09.2024 виконало у повному обсязі, перерахувавши кошти в сумі 10000 грн на платіжну картку, вказану відповідачем в договорі. Разом з тим, відповідач всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни грошові кошти в повному обсязі не повернув, внаслідок чого згідно проведеного розрахунку заборгованості ТОВ «Лінеура Україна», слідує, що за період з 30.09.2024 до 02.06.2024 позичальнику нараховувалися відсотки відповідно до умов договору №5006102 і станом на 02.06.2025 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 39600 грн, яка складається з: 10000 грн - суми заборгованості за основною сумою боргу; 24600 грн - суми заборгованості за відсотками; 5000 грн. заборгованість за штрафними санкціями. Оскільки на дату укладання договору факторингу від 02.06.2025 року строк дії договору № 5006102 від 30.09.2024 року не закінчився, а відповідач продовжував не виконувати свої договірних зобов`язань за кредитним договором, то в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські Фінансові Операції» з дати укладення договору факторингу від 02.06.2025 року донараховано відсотки за 115 календарних днів, а саме з 02.06.2025 по 25.09.2025 року, тобто в межах строку дії кредитного договору, в розмірі 11500 грн., виходячи з розрахунку: 10000 грн * 1% = 100 грн * 115 календарних днів. Згідно частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Із змісту п.1.2. Кредитного договору клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки передбачені договором. Суд враховує, що відповідач не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ані на рахунки позивача, ані первісного кредитора. При цьому, суд вважає безпідставними доводи відповідача надмірності встановлення процентної ставки в розмірі 1,00 % на день за користування кредитними коштами та його формального погодження умов договору, оскільки підписуючи договір, позичальник беззаперечно погодився на укладання договору саме такого змісту та в належній формі узгодив строк кредитування, після чого у подальшому нарахування заборгованості здійснено відповідно до погодженого строку договору. Водночас, нараховані проценти не носять штрафний характер, а є лише процентами за користування кредитними коштами, розмір яких визначено умовами договору. Оскільки сторонами узгоджено встановлення процентної ставки за користування кредитними коштами в розмірі 1,00%, що не перевищує визначений ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" максимальний розмір денної процентної ставки, то судом не встановлено недобросовісності дій позикодавця. Суд також бере до уваги, що позичальник не звертався до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, у тому числі на підставі ст. 233 ЦК України, як правочина, вчиненого під впливом тяжкої обставини, а також, що недійсність укладеного відповідачем правочину не встановлена законом (нікчемний правочин). Водночас, у кредитному договорі № 5006102 від 30.09.2024 року в чіткій та зрозумілій формі визначена процентна ставка, з якою відповідач при укладенні договору погодився. З огляду на вказане, загальна сума процентів за користування кредитними коштами, яка нарахована як первісим кредитором, так і позивачем, відповідає умовам укладеного з відповідачем кредитного договору та не суперечить нормам Закону України "Про споживче кредитування". Таким чином, суд остаточно відхиляє доводи відповідача про неправомірне нарахування відсотків за кредитним договором, оскільки такі нараховані в межах строку кредитування, передбаченого договором і посилання відповідача на те, що розмір заборгованості по нарахованих відсотках є несправедливим та незаконним є помилковими, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст.ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та узгодженими сторонами умовами кредитного договору і такі проценти є платою за правомірне користування позичальником кредитними коштами. Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак, дана норма стосується щодо вимог про нарахування компенсації, тобто неустойки (пені, штрафу), яку позивач не заявляє до стягнення. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з положеннями ст.133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позовних вимог в повному обсязі, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2662,40 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 10000 грн., суд враховує наступне. У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання юридичних послуг №01/08/2024-А від 01.08.2024, укладений між ТОВ «Українські фінансові операції» та адвокатом Дідухом Є.О., Додаткову угоду №1 від 09.12.2025 року до Договору про надання юридичних послуг від 01.08.2024, АКТ № 5006102 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року на загальну суму послуг 10000 грн., а також детальний опис робіт (наданих послуг) №5006102 від 15.12.2025. Разом з тим, відповідач у відзиві на позов просить, зважаючи на скрутне фінансове становище, зменшити завищену позивачем суму витрат на правничу допомогу з 10000 грн. до 1000 грн. При цьому доказів перебування у скрутному матеріальному становищі позивачем до суду не надано. Водночас, суд враховує роз`яснення Верховного Суду, викладені у постанові від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, в якій наголошується, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Суд також бере до уваги, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Верховний Суд у постанові від 25.07.2023 року у справі №340/4492/22 дійшов висновку, що наявність або відсутність заперечень процесуального опонента проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення лише для розв`язання питання про співмірність судових витрат на правову допомогу, заявлених до відшкодування. Водночас, це не впливає на обов`язок перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим критеріям. В додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2023, справа № 755/2587/17, зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved