Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН», правонаступником якого є позивач, був укладений кредитний договір, по якому виникла заборгованість у зв`язку із невиконанням відповідачем його умов. Відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справи щодо спорів про стягнення заборгованості розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Новоселицького районного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та встановлено 15-ти денний строк для подачі відзиву з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, а для подачі відповіді на відзив - п`ять днів з дня отримання відзиву. Представник відповідач у встановлений судом строк подала до суду відзив, в якому заперечувала факт укладення кредитного договору та зазначала, що подані позивачем документи щодо перерахування кредитних коштів та розміру заборгованості [PERSON] не є первинним бухгалтерськими документами, а отже не можуть підтверджувати факт перерахування кредитодавцем грошових коштів позичальнику, а відтак не доведено виникнення між сторонами кредитних правовідносин. Також вказувала, шо заборгованість нарахована у період з 17 січня по 23 лютого 2022 року за своє правовою природою є неустойкою, стягнення якої у період карантину заборонено законом. Крім цього зазначила, що «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не надало суду доказів того, що у момент відступлення права вимоги у первісного кредитора існувало до відповідача право вимоги саме у тому обсязі та на умовах, зазначених у позовній заяві. З огляду на зазначене просив суд відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача понесені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, однак від останнього надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази вважає, що позов слід задовольнити частково. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом Судом встановлено, що 26 вересня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний кредитний договір №102029767, згідно п.1.1 якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній у п.1.2. договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п.1.4. договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредитний договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора «R35959», який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, вказаний у п.10 кредитного договору. Згідно п.1.2, 1.3 кредитного договору, сума кредиту становить 6000 грн, кредит надається загальним строком на 30 днів. Дата повернення кредиту (дата платежу) 26.10.2021 року. Комісія за надання кредиту 330 грн, яка нараховується за ставкою 5,5 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (п.п.1.5.1 договору). Проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 0,63 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.п.1.5.2 договору). Стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.п.1.6 договору). Відповідно до п.п.2.1 кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково шляхом переказу на картковий рахунок. За змістом п.6.1., п.7.1 кредитного договору, договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МІЛОАН» та набуває чинності з моменту його укладання в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені - з моменту отримання кредиту. 26 вересня 2021 року кредитодавець перерахував кредитні кошти на платіжну картку з маскою № [NUMBER] у розмірі 6000 грн, що підтверджується платіжним дорученням ТОВ «МІЛОАН» №32974940 від 09.06.2021 року. Вказані обставини також підтверджуються випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №20.1.0.0.0/7-250312/17355-БТ від 20.03.2025 року по картковому рахунку № [NUMBER] , який належить [PERSON] . З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 25.12.2021 року ТОВ «МІЛОАН» нараховано відповідачу заборгованість в сумі 25 464 гривень, з яких 6 000 гривень тіло кредиту, 19 134 гривень - відсотки за правомірне користування кредитними коштами, 330 комісія за надання кредиту. 17 січня 2022 року між ТОВ «МІЛОАН» (Клієнт) та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (Фактор) укладено договір факторингу N 17/01-2022-54, відповідно до якого Клієнт відступає Факторові право грошової вимоги до боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в Реєстрах боржників (пункту 2.3.) Відповідно до пункту 7.1 договору сторони домовились, що розмір Фінансування за Реєстром Боржників складає 2 026 481,75 гривень. Згідно із наданого платіжного доручення від 18 січня 2021 року убачається, що ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перерахувало на рахунок ТОВ «МІЛОАН» 2 026 481,75 гривень. 17 січня 2022 року ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» складено Акт приймання-передавання Реєстру Боржників за договором Факторингу №17/01-2022-54 від 17 січня 2022, що підтверджується копією акту приймання-передавання. Відповідно до даних реєстру боржників до договору №17/01-2022-54 убачається, що ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №102029767 від 26 вересня 2021 року на загальну суму 25 464 гривень. З розрахунку заборгованості ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» вбачається, що у період з 17 січня 2022 року по 23.02.2022 року (38 днів) товариством нараховано заборгованість по відсоткам у розмірі 11 400 грн, а загальна заборгованість по кредиту становить 36 864 грн. 10 січня 2023 року відповідно до договору про відступлення №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги первісного кредитора до боржників, за договорами позики, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. 10 січня 2023 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підписано акт прийому передачі реєстру боржників за Договором N 10-01/2023 про відступлення прав вимоги від 10 січня 2023 року, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників кількістю 207 307. Відповідно до даних реєстру боржників до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 січня 2023 року новому кредитору перейшло право вимоги, у тому числі до [PERSON] . Із розрахунку заборгованості ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» вбачається, що позивачем відсотки за користування кредитними коштами не нараховувались, а відповідач не виконав свої зобов`язання перед новим кредитором, у зв`язку із чим відповідачу була нарахована заборгованість у розмірі 36 864 гривень. Позивач просив стягнути із відповідача вказану вище заборгованість. Щодо узгодження сторонами істотних умов кредитного договору Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Договір, який укладений в електронній формі є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ч.4, 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону)пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно ч.8 ст.11 цього Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Статтею 12 цього Закону передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20). У даному спорі договір про споживчий кредит підписаний [PERSON] із зазначеним в договорі одноразовим ідентифікатором «R35959», тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 26 вересня 2021 року правочину. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Таким чином, без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20 (провадження №61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження №61-2303св21). Такі дії [PERSON] свідчать про реалізацію ним свого наміру на укладення договору №102029767 від 26 вересня 2021 року, оскільки він був підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, який він отримав на номер мобільного телефону, а тому, враховуючи вищезазначене, суд відкидає доводи сторони відповідача про неукладеність цього кредитного договору. Щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Визначальним для даної справи є встановлення факту перерахування кредитором кредитних коштів позичальнику. Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до Законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання відповідача на статтю 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" є безпідставним. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 12 червня 2023 року у справі №263/3470/20. З матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2021 року кредитодавець перерахував кредитні кошти на платіжну картку з маскою № [NUMBER] у розмірі 6000 грн, що підтверджується платіжним дорученням ТОВ «МІЛОАН» №32974940 від 09.06.2021 року та випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №20.1.0.0.0/7-250312/17355-БТ від 20.03.2025 року по цьому картковому рахунку. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21). Таким чином, доводи відзиву на позовну заяву щодо того, що у матеріалах справи немає бухгалтерських документів про видачу кредиту не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку первісному кредитору не повернуті, то новий кредитор має право вимагати їх повернення. Таким чином, із відповідача слід стягнути заборгованість по тілу кредиту по кредитному договору №102029767 від 26 вересня 2021 року у розмірі 6 000 гривень. Щодо уступлення прав вимоги по кредитному договору №102029767 від 26 вересня 2021 року 17 січня 2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №17/01-2022-54, за умовами якого первісний кредитор відступив фактору права грошової вимоги до боржників у межах сум, визначених у Реєстрі боржників. Розмір фінансування за цим реєстром становив 2 026 481,75 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 20 грудня 2021 року та актом приймання-передавання Реєстру боржників від 17 січня 2022 року. Згідно з Реєстром боржників, ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до боржника за кредитним договором №102029767 від 26 вересня 2021 року на суму 25 464 грн. Надалі 10 січня 2023 року на підставі договору №10-01/2023 ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі й право вимоги за вказаним зобов`язанням. Цей перехід також підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників від 10 січня 2023 року, за яким до нового кредитора перейшло право вимоги, у тому числі до [PERSON] за договором №102029767. Вказані докази підтверджують перехід права вимоги за кредитним договором від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». В матеріалах справи відсутні докази, які спростовують презумпцію правомірності договорів факторингу №17/01-2022-54 від 17 січня 2022 року та №10-01/2023 від 10 січня 2023 року. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, не заслуговують на увагу доводи сторони відповідача щодо того, що позивач не набув статусу кредитодавця по кредитному договору №102029767 від 26 вересня 2021 року, оскільки вказані доводи спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а сторона відповідача належним чином не спростувала презумпцію дійсності досліджених судом договорів факторингу та відступлення прав вимоги. Щодо стягнення заборгованості за відсотками по кредитному договору №102029767 від 26 вересня 2021 року Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі N 910/4518/16 (провадження N 12-16гс22) на підставі змістовного аналізу частини першої статті 1054 ЦК України прийшла до висновку, що за правилом наведеної норми позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 у справі N 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Отже, «користування кредитом» це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Конституційний суд України у рішенні від 22 червня 2022 року N 6-р (II)/2022 у справі за конституційною скаргою АТ «Державний ощадний банк України» щодо відповідності Конституції України (конституційності) припису першого речення частини першої статті 1050 ЦК України дійшов наступних висновків: Цивільне законодавство ґрунтується, зокрема, на засадах свободи договору; справедливості, добросовісності та розумності (пункти 3, 6 статті 3 Кодексу). Унормовуючи питання співіснування актів цивільного законодавства і договору, Кодекс з-поміж іншого визначає, що сторони в договорі можуть відступити від приписів актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від приписів актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6). Одним із загальновизнаних принципів міжнародного права є pacta sunt servanda (договорів слід додержувати). Цей принцип входить і до системи цивільного права, зокрема він міститься в тих статтях Кодексу, які встановлюють, що зобов`язання має бути виконане належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що їх звичайно виставлено (частина перша статті 526); договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629). З огляду на приписи частини другої статті 1056-1 Кодексу в кредитному договорі як істотні умови мають бути визначені розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок сплати процентів. Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі N 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі N 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі N 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі N 639/4836/17 звернув увагу на те, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Верховний Суд у постанові від 03 липня 2024 року у справі N 760/11927/16 (провадження N 61-3985св24), виходячи із положень частини першої статті 81 ЦПК України дійшов висновку, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду. Відповідно до умов укладеного [PERSON] із ТОВ «МІЛОАН» кредитного договору від 26 вересня 2021 року №102029767 сторони погодили, що базовий строк кредитування складає 30 днів. Підпунктом 2.2.2 кредитного договору передбачено, що нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених підпунктом 2.2.3. В свою чергу підпунктом 2.2.3 серед іншого встановлено, що після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Підпунктом 2.3.1 передбачено, що продовження строку кредитування може відбуватися на пільгових або стандартних (базових) умовах. У підпункті 2.3.1.2 договору обумовлено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. На підставі системного тлумачення вищенаведених умов кредитних договорів суд доходить висновку, що строк кредитування, визначений у пункті 1.3 договорів, максимально міг бути продовженим на 60 днів, а тому проценти за користування кредитом слід нараховувати за перших 30 днів (строк початкового кредитування) + пролонгація на пільгових умовах + 60 днів (максимально можливий строк кредитування з урахуванням усіх пролонгацій на базових умовах). Однак, як вбачається із наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2021 року N 102029767, нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснено після спливу строку кредитування. Зокрема узгоджений сторонами строк початкового кредитування закінчився 26 жовтня 2021 року. У подальшому пролонгація строку кредитування та нарахування відсотків за правомірне користування кредитними коштами здійснювалось на підставі положень п.п.1.5.2., 2.3.1.1 кредитного договору (під час вчинення відповідачем дій спрямованих на пролонгацію договору на пільгових умовах) та на підставі п.п.1.5.2., 2.3.1.1 кредитного договору (пролонгація на базових умовах). Таким чином, з урахуванням усіх пролонгацій загальний строк кредитування по цьому кредитному договору закінчився 25 грудня 2021 року. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» в порушення підпункту 2.2.3 кредитного договору від 26 вересня 2021 року N 102029767 починаючи з 17 січня 2022 року здійснено нарахування процентів за користування кредитними коштами у сумі 11 400 гривень поза межами строку дії кредитного договору. Разом з тим, з огляду на зазначене вище помилковими є доводи сторони відповідача щодо правової природи цієї заборгованості. Отже, заборгованість [PERSON] по відсоткам за період з 26 вересня по 25 грудня 2021 року по кредитному договору від 26 вересня 2021 року N 102029767, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» становить 19 134 гривні. Щодо стягнення комісії Із п.1.5.1 договору від 26 вересня 2021 року N 102029767 встановлено, що комісія за надання кредиту складає 330 грн, яка нараховується за ставкою 5,5 відсотків від суми кредиту одноразово. Згідно ч.2 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неуповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17 (провадження №14-53цс21). Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як надання кредиту в момент видачі, має надаватися клієнту банку безоплатно. За наведених обставин вимоги позивача про стягнення простроченої заборгованості по сплаті комісії за кредитом у сумі 330 грн не підлягають задоволенню. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі №582/202/22. Висновки за результатами розгляду справи За таких обставин, суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, доходить до висновку, що позовну заяву ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» слід задовольнити частково, та з відповідача слід стягнути прострочену заборгованість по кредитному договору №102029767 від 26 вересня 2021 року у розмірі 25 134 грн (6 000 + 19 134). Разом з тим у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків в сумі 11400 гривень та комісії по кредитному договору №102029767 від 26 вересня 2021 року у розмірі 330 грн слід відмовити. Розподіл судових витрат Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн. З мотивувальної частини даного рішення вбачається, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог (68,18%), а тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2064,50 грн (3028 * 25 134 / 36 864). На підставі ст.ст.207, 1048, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: partial