Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

07 січня 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІГ-АНТ» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 114 332, 07 гривень інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання. Обґрунтування позовних вимог. Позов мотивовано тим, що 20 грудня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та відповідачем укладено кредитний договір №133/3-В-Ж, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у сумі 30 000 доларів США зі сплатою 12 % річних та строком повернення до 20 грудня 2032 року. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 01 лютого 2008 року становила 180 713,04 грн. Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 травня 2008 року у справі №2-400/08 зазначену заборгованість було стягнуто з відповідача на користь банку. Позивач зазначає, що 16 січня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ГІГ-АНТ» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Станом на 02 січня 2026 року рішення суду відповідачем не виконано, у зв`язку з чим позивач, посилаючись на положення статті 625 ЦК України, нарахував на суму боргу інфляційні втрати у розмірі 87 789,53 грн та три проценти річних у розмірі 26 542,54 грн, що разом становить 114 332,07 грн. З огляду на викладене позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати та три проценти річних у загальному розмірі 114 332,07 грн, а також судовий збір у сумі 3 328,00 грн. Позиція відповідача. 24 лютого 2026 року представник відповідача [PERSON] адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову повністю. У відзиві зазначено, що відповідач не заперечує факт укладення 20 грудня 2005 року кредитного договору №133/3-В-Ж між ВАТ КБ «Надра» та відповідачем, а також факт ухвалення рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 травня 2008 року, яким з відповідача було стягнуто заборгованість за цим кредитним договором у сумі 180 713,04 грн. Водночас відповідач вказує, що зазначена сума включала не лише основний борг, а й пеню, відсотки та комісії. На думку відповідача, позивачем неправильно визначено базу для нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки такі нарахування відповідно до статті 625 ЦК України мають здійснюватися лише на суму основного боргу, без урахування інших платежів. Крім того, у відзиві зазначено, що кредитне зобов`язання було виражене в іноземній валюті доларах США, у зв`язку з чим, на думку відповідача, інфляційні втрати не можуть бути нараховані, оскільки індексація застосовується лише до грошових зобов`язань, визначених у національній валюті України. Також відповідач посилається на сплив строку позовної давності щодо частини заявлених позивачем вимог, зазначаючи, що вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних можуть бути заявлені лише в межах трирічного строку позовної давності, який обчислюється окремо щодо кожного періоду прострочення. Окрім цього, відповідач вказує, що у період дії воєнного стану законодавством передбачено звільнення позичальників від відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, а тому нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за відповідний період є безпідставним. З огляду на викладене відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ГІГ-АНТ» у повному обсязі та покласти судові витрати на позивача. Заперечення позивача щодо позиції відповідача. 11 березня 2026 року позивач ТОВ «ГІГ-АНТ» подав до суду відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів відповідача та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Позивач зазначив, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 травня 2008 року з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором №133/3-В-Ж від 20 грудня 2005 року у сумі 180 713,04 грн, яка станом на день звернення до суду відповідачем не погашена. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання на зазначену суму відповідно до статті 625 ЦК України позивачем нараховано інфляційні втрати у сумі 87 789,53 грн та 3 % річних у сумі 26 542,54 грн. Щодо доводів відповідача про пропуск строку позовної давності позивач зазначив, що прострочення виконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим право на звернення до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання і триває до моменту його фактичного виконання. При цьому позовна давність застосовується лише до сум, нарахованих за останні три роки до подання позову. Крім того, позивач зазначив, що строки позовної давності у даному випадку підлягали продовженню та зупиненню у зв`язку з дією карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню COVID-19, а також у зв`язку з дією воєнного стану, що прямо передбачено положеннями законодавства та Прикінцевими і перехідними положеннями ЦК України. З урахуванням зазначеного позивач вважає, що звернення до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 03 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року здійснено в межах строку позовної давності. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою суду від 13 січня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання, призначено судове засідання. 27 січня 2026 року відповідач [PERSON] отримав позовну заяву та ознайомився із матеріалами справи. 24 лютого 2026 року представник відповідача [PERSON] адвокат Зачепіло З.Я. подала до суду відзив на позовну заяву. 11 березня 2026 року позивач ТОВ «ГІГ-АНТ» подав до суду відповідь на відзив та клопотання про розгляд справи без участі їх представника в судовому засіданні. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів. З підстав, передбачених ч.2 ст.247 ЦПК України, розгляд справи здійснений судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом за доказами сторін та їх доводами. 20 грудня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір №133/3-В-Ж, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 30 000 доларів США зі сплатою 12 % річних та строком повернення кредиту до 20 грудня 2032 року. У подальшому відповідач належним чином свої зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 травня 2008 року у справі №2-400/08 з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ВАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором №133/3-В-Ж від 20 грудня 2005 року у розмірі 180 713,04 грн, що складалася із заборгованості за тілом кредиту, нарахованих відсотків, пені та комісійних платежів. Доказів виконання цього рішення матеріали справи не містять і цей факт відповідачем не оспорюється. 16 січня 2020 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГІГ-АНТ» укладено договір №GL3N014029 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув права вимоги до боржників за низкою кредитних договорів, у тому числі за кредитним договором №133/3-В-Ж від 20 грудня 2005 року. Відповідно до витягу з додатку до зазначеного договору відступлення права вимоги до нового кредитора перейшло право вимоги до [PERSON] щодо заборгованості за вказаним кредитним договором. Згідно з поданим позивачем розрахунком заборгованості, у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду від 29 травня 2008 року та простроченням виконання грошового зобов`язання, на суму боргу 180 713,04 грн відповідно до статті 625 ЦК України нараховано: ?інфляційні втрати за період з 03 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року у сумі 87 789,53 грн; ?три проценти річних за цей же період у сумі 26 542,54 грн. Зазначені нарахування здійснені позивачем виходячи з суми боргу, визначеної рішенням суду, та з урахуванням офіційних індексів інфляції, що підтверджується поданим до матеріалів справи розрахунком. Таким чином, загальна сума заявлених до стягнення позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних становить 114 332,07 грн. Норми права, що застосовані судом, мотиви та висновки суду. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Щодо правової природи вимог, заявлених у цій справі, та меж застосування статті 625 ЦК України після ухвалення судового рішення. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та інші наслідки, передбачені статтею 611 ЦК України. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що звернення кредитора до суду з позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором змінює характер правовідносин сторін. Із цього моменту кредитор втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а подальші правовідносини сторін мають охоронний характер і регулюються положеннями частини другої статті 625 ЦК України. За частиною 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 8.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі ж висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 також зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом». Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за користування кредитом, до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий висновок сформульований, зокрема, у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та у пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Як встановлено судом, 20 грудня 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір № 133/3-В-Ж, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 30 000 доларів США зі сплатою 12 % річних та строком повернення до 20 грудня 2032 року. Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 травня 2008 року у справі № 2-400/08, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 180 713,04 грн. 16 січня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ГІГ-АНТ» укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за вказаним кредитним договором. Матеріалами справи підтверджено, що зазначене грошове зобов`язання, підтверджене рішенням суду від 29 травня 2008 року, відповідачем не виконано. Даних про добровільне або примусове виконання цього рішення матеріали справи не містять. Отже, судовим рішенням від 29 травня 2008 року підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед кредитором у розмірі 180 713,04 грн та факт його порушення, яке виникло на підставі кредитного договору. У постанові Верховного Суду від 24 липня 2025 року у справі № 161/5405/24 зазначено, що якщо внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16. Таким чином, у розумінні наведених положень закону позивач як кредитор вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 травня 2008 року у справі № 2-400/08. Доводи відповідача про те, що після ухвалення рішення суду зобов`язання припинилося або змінило свій характер настільки, що виключає застосування статті 625 ЦК України, є безпідставними, оскільки відповідно до статей 598, 599 ЦК України зобов`язання, у цьому випадку є триваючим, припиняється лише на підставах, установлених договором або законом, а також належним виконанням. Сам по собі факт ухвалення судового рішення про стягнення боргу не припиняє грошового зобов`язання боржника, якщо таке рішення не виконане. Суд відхиляє доводи відповідача про неправильність визначення позивачем бази для нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних. У цій справі позивач заявив вимоги про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, до грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, яким розмір боргу визначено у твердій грошовій сумі. Законність, структура та складові цієї суми встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, і в межах цього спору перегляду не підлягають. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити грошові кошти, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом статей 524, 533535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати виконання цього обов`язку. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611 та 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц та у справі № 646/14523/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Як роз`яснено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором договірні правовідносини сторін трансформуються у зобов`язальні правовідносини щодо виконання судового рішення про сплату визначеної ним грошової суми. Тому у разі невиконання такого рішення підставою для застосування частини другої статті 625 ЦК України є прострочення виконання саме грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду. Змінюючи рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області та постанову Волинського апеляційного суду, Верховний Суд виходив із того, що суди попередніх інстанцій помилково обмежили базу нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних лише сумою тіла кредиту, тоді як такі нарахування мали здійснюватися виходячи з усієї суми, присудженої рішенням суду, яка становила обсяг невиконаного грошового обов`язку боржника, що включав визначену судом заборгованість за кредитним договором, зокрема за тілом кредиту, процентами, неустойкою та іншими належними до сплати платежами. Такий правовий підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема викладеною у постановах: від 15 листопада 2023 року у справі № 711/4585/22,від 23 квітня 2025 року у справі № 161/13011/23. Посилання представника відповідача на правову позицію, викладену в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 914/712/16, суд вважає нерелевантним до спірних правовідносин. Зазначений висновок сформульовано у справі, в якій розмір грошового зобов`язання визначався безпосередньо на підставі умов договору, тобто у межах первинних (регулятивних) правовідносин між сторонами. Натомість у цій справі предметом розгляду є наслідки невиконання грошового зобов`язання, розмір якого вже встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили. Крім того, суд враховує, що невиконання грошового зобов`язання, визначеного судовим рішенням, упродовж тривалого часу призводить до істотного знецінення присудженої до стягнення суми та фактичного зменшення обсягу майнового права кредитора. За відсутності застосування механізму, передбаченого статтею 625 ЦК України, кредитор у результаті інфляційних процесів отримує грошові кошти, реальна економічна вартість яких є значно меншою порівняно з тією, що існувала на момент ухвалення судового рішення. Такий підхід не забезпечує відновлення порушеного права у його реальному, а не формальному змісті. Водночас невиконання судового рішення не може створювати для боржника жодних переваг. Допущення ситуації, за якої боржник унаслідок тривалого невиконання грошового зобов`язання фактично сплачує меншу за своєю економічною вартістю суму, ніж та, що була визначена судом, означало б отримання ним необґрунтованої вигоди за рахунок кредитора. Така вигода виникає виключно внаслідок протиправної поведінки боржника та суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема принципам добросовісності, справедливості та розумності. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини поняття «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції охоплює не лише матеріальні речі, а й майнові права та вимоги, що мають економічну цінність, зокрема й право вимоги грошових коштів, підтверджене судовим рішенням (справи «Бурдов проти Росії, Юрій Миколайович Іванов проти України, інші). Відповідно, таке право вимоги становить самостійний майновий актив, який підлягає захисту як об`єкт права мирного володіння майном. Неврахування інфляційних процесів при тривалому простроченні боржником виконання грошового зобов`язання фактично призводить до знецінення цього активу, покладаючи відповідні втрати виключно на кредитора та одночасно створює для боржника економічну перевагу, що порушує справедливий баланс між інтересами сторін. Саме тому застосування складових, передбачених статтею 625 ЦК України, у таких правовідносинах є необхідним для недопущення ситуації, за якої боржник отримує безпідставну вигоду від невиконання судового рішення, та для забезпечення реального, а не ілюзорного захисту майнового права кредитора. Судом встановлено, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 травня 2008 року у справі № 2-400/08 з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ВАТ КБ «Надра» стягнуто 180 713,04 грн заборгованості за кредитним договором. Вказане судове рішення набрало законної сили, однак станом на момент розгляду цієї справи відповідачем не виконане. Таким чином, після набрання законної сили зазначеним рішенням суду між сторонами виникло грошове зобов`язання щодо сплати визначеної судом суми боргу, яке відповідач зобов`язаний виконати. У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду має місце прострочення виконання грошового зобов`язання, що є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Суд враховує, що рішенням від 29 травня 2008 року розмір заборгованості визначено у національній валюті України гривні, а тому саме ця сума становить грошове зобов`язання відповідача, на яке можуть бути нараховані інфляційні втрати та три проценти річних. Доводи відповідача про те, що первісне кредитне зобов`язання було виражене в іноземній валюті, суд вважає необґрунтованими, оскільки у цій справі спір виник не щодо визначення розміру заборгованості за кредитним договором, а щодо відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, встановленого судовим рішенням від 29 травня 2008 року. Оскільки зазначеним рішенням суду борг визначено у гривні в сумі 180 713,04 грн, саме ця сума є предметом виконання та базою для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Тому посилання відповідача на валюту первісного зобов`язання правового значення для вирішення спору не мають. Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу призводить до подвійного стягнення. Як зазначено Верховним Судом, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, мають компенсаційний характер і не є повторним застосуванням договірної відповідальності, а є наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснюється не на окремі складові заборгованості у межах кредитного договору, а на суму грошового зобов`язання, визначену рішенням суду, невиконання якого є триваючим правопорушенням. Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем позовної давності. Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2120-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2120-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зробила висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, за яким у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Тому звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року. У постанові від 24 липня 2025 року у справі № 161/5405/24 за позовом ТОВ «Гіг-Ант» про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, ухваленій у правовідносинах, подібних до тих, що є предметом розгляду у цій справі, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов аналогічних висновків. У цій справі позивач просить стягнути інфляційні втрати та три проценти річних, нараховані за період з 03 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Отже, станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих починаючи з 03 квітня 2017 року, не спливла, а тому перебіг цього строку був продовжений на строк дії карантину. За таких обставин звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 03 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, є таким, що здійснене в межах позовної давності. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, а також із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24, у якій Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від вказаного висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Посилання відповідача на те, що у період дії воєнного стану законодавством передбачено звільнення позичальників від відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, не впливають на вирішення цього спору, оскільки позивач нарахував інфляційні втрати та три проценти річних лише за період до 23 лютого 2022 року, тобто до початку повномасштабної збройної агресії російської федерації та введення воєнного стану на всій території України. Таким чином, установивши, що відповідач не виконує грошове зобов`язання, підтверджене рішенням суду, не сплатив на користь позивача заборгованість у розмірі 180 713,04 грн, а позивачем відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховано інфляційні втрати у розмірі 87 789,53 грн та три проценти річних у розмірі 26 542,54 грн за період з 03 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved