Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

16.08.2024 року [PERSON] звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з даним позовом про розірвання шлюбу, мотивуючі свої вимоги наступним. 28.04.2012 року вона офіційно зареєструвала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . В листопаді 2022 року шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, мають окремий бюджет. Сімейне життя не склалося через розбіжність характерів та різні погляди на права та обов`язки подружжя, внаслідок чого сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Син залишився проживати з батьком, оскільки мав більшу прихильність до нього. Майновий спір відсутній. [PERSON] зазначає, що спільне проживання з відповідачем є неможливим та суперечить її інтересам, а тому на примирення вона не згодна. За таких обставин позивачка вважає, що подальше збереження шлюбу є недоцільним і просить його розірвати. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 року відкрито провадження по справі, постановлено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідачеві роз`яснено його право на подання відзиву на позовну заяву (а.с.14-15). 10.03.2026 року [PERSON] направила на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, на розірванні шлюбу наполягає (а.с.16). 10.03.2026 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, згідно якої не заперечує проти розірвання шлюбу. Додатково зазначив, що вони з дружиною мали спробу примиритись, але позитивного результату це не мало, і в грудні 2025 року остаточно припинені шлюбні відносини. Малолітній син залишився проживати разом з ним, спору з цього приводу між подружжям немає, оскільки ще в 2015 році між ними був укладений Договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком, посвідчений державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є.В., зареєстрований в реєстрі за №3-333. (а.с.18-19). Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 28.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис за №138 (а.с.3). Від даного шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Внаслідок різних поглядів на сімейне життя, права та обов`язки подружжя, розбіжності характерів, шлюбні стосунки остаточно були припинені в грудні 2025 року. Сторони неодноразово намагались налагодити відносини, але примирення не настало. На теперішній час подружжя проживають окремо, не ведуть спільне господарство, мають окремий бюджет, а тому шлюб носить формальний характер. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, кожен з них живе своїм окремим життям та власними інтересами, втрачено всі фізичні та духовні зв`язки. Спільна дитина залишилась проживати з батьком, спору з цього приводу між сторонами немає. Майновий спір також відсутній. На примирення не згодні, таким чином, подальше збереження сім`ї суперечить їх інтересам. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України (далі СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 СК України. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Враховуючи той факт, що шлюб повинен відповідати волевиявленню особи та зважаючи на те, що збереження сім`ї буде суперечити інтересам сторін, а також на те, що примушення до шлюбу є неприпустимим, суд дійшов висновку, що шлюб припинив своє існування та його необхідно розірвати, задовольнивши тим самим позовні вимоги. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню судові витрати, однак позивач не наполягала на відшкодуванні судового збору.

Outcome: approved