Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Соборного районного суду міста Дніпра 18 серпня 2026 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилалася на те, що В період з 01 грудня 2012 року по 18 вересня 2014 року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] [INFO] , яка після припинення шлюбних відносин залишилася проживати з матір`ю. Батько з донькою не спілкується та не має навіть уявлення в якій школі вона навчається. Донька не відчуває від батька емоційної підтримки та взагалі з ним не знайома. Після розірвання шлюбу батько не піклується ні про фізичний ні про духовний розвиток доньки, дитина не отримує від батька жодного подарунку на день народження або інші свята. В період з 2019 року по 2024 рік відповідач мав велику заборгованість з виплати аліментів, який був сплачено лише з моменту його мобілізації. Прояв інтересу відповідача до життя власної дитини зовсім припинений, не є належною реалізацією батьківського піклування. Отже відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків (а.с.2-7). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 18 серпня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.24-25). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя 19 серпня 2025 звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 27). 18 вересня 2025 року надійшла відповідь з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача ( а.с. 28). Ухвалою судді від 18 березня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав (а.с. 29-30). 22 жовтня 2025 року представником позивача було подано клопотання про допит свідків (а.с. 36-37), яке 09 грудня 2025 року в судовому засіданні було задоволено (а.с. 53-54). 09 грудня 2025 року представником адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.48-49). 09 грудня 2025 року відповідачем подано до суду нотаріально посвідчену заяву в якій він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 52). Ухвалою суду від 09 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с. 55-56). В судовому засідання позивач підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні пояснивши, що після розлучення батько взагалі не цікався життям дитини, донька його не знає та вважає своїм батьком чоловіка позивачки. Представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, оскільки батько самоусунувся від спілкування з донькою та дитина своїм батьком вважає чоловіка позивачки. Відповідач в судовому засіданні пояснив що відразу після розлучення він намагався спілкуватися з донькою проте позивач не бажала цього спілкування, надавав дозвіл на виїзд доньки за кордон, оскільки позивач не бажала з ним спілкуватися залишав подарунки для доньки у бабусі. Наразі погоджується з позицією позивачки та не заперечує щоб його позбавили батьківських прав відносно його доньки [PERSON] . Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила що вона є знайомою позивачки, про біологічного батька доньки нічого не знає, вважала батьком дитини чоловіка позивачки. Аналогічні пояснення дала й свідок [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що вона є колишньою дружиною брата позивачки з якою завжди була дуже близька, відповідача також знає, проте після розлучання вона не бачила його на днях народженнях [PERSON] . Знає що батько не спілкується з донькою. Фактичні обставини встановленні судом. В період з 01 грудня 2012 року по 18 вересня 2014 року сторони перебували в шлюбі, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська справа № 200/11087/14 (а.с. 8-9). Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 10). 15 травня 2024 року позивач уклала шлюб з [PERSON] на підтвердження чого надано свідоцтво про укладення шлюбу Серія [NUMBER] (а.с. 11). 27 липня 2020 року наказом Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська справа № 201/5986/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи від дня подачі заяви з 24.06.2020р. (а.с. 15). Відповідно до акту про фактичне проживання особи від 14 серпня 2025 року [PERSON] проживає разом з [PERSON] (а.с .16). Згідно довідки від 11 серпня 2025 року виданої Дніпровським ліцеєм № 137 Дніпровської міської ради [PERSON] закінчила 6- В клас (а.с. 17). Відповідно до характеристика наданої директором ліцею вихованням [PERSON] займається мати, батько за період навчання дитини у шкоді жодного разу не з`являвся (а.с. 18). Згідно довідки Клубу сімейного дозвілля «Гра» виданої 14 серпня 2025 року мама завжди цікавиться успіхами [PERSON] про батька нічого не відомо (а.с. 21). 09 грудня 2025 року відповідачем надано нотаріально посвідчену заяву до компетентних органів про те що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради від 09 грудня 2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно доньки [PERSON] , [INFO] , встановлено, що мати з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS] , що є територією Шевченківського району міста Дніпра. Батько дитини проживає окремо, вихованням та утриманням дочки не займається. Шлюб між батьками розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2014 року. Відповідно до характеристики, наданої адміністрацією Дніпровського ліцею № 137 Дніпровської міської ради, де навчається Маргарита, мати завжди відвідує батьківські збори, шкільні заходи, бере участь у волонтерських проєктах, дослухається до порад педагогів, контролює виконання домашніх завдань, виявляє інтерес до життя класу і школи; батько дитини за період навчання дівчинки жодного разу не з?являвся, батьківські збори та шкільні не відвідував, процесом навчання, фізичним і духовним розвитком, внутрішнім світом дитини не цікавився, [PERSON] не проявляла ніякої зацікавленості і інтересу до батька. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини було заслухано думку батька та матері дитини. Батько дитини повідомив, що він дійсно давно не спілкується з дочкою, не заперечував проти позбавлення його батьківських. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Позивач при зверненні з позовом до суду посилається на тещо відповідач не бере участі у вихованні дитини не цікавиться її життям, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення батька батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. Дослідивши докази на предмет їх належності і допустимості суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, так як в ході судового розгляду не було встановлено наявності жодних нереалізованих намірів матері в інтересах дитини, що вона не змогла реалізувати без позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно своєї доньки. Суд критично ставиться до заяви [PERSON] від 06 грудня 2025 року, нотаріально посвідченої, про те що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON] . У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Данна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 лютого 2023 року справа № 401/1944/22 В діях [PERSON] фактично вбачається відмова від доньки, що прямо заборонено ч.3 ст.155 СК України та суперечить моральним засадам суспільства, крім того це порушує права дитини, визначені у главі 13 СК України та Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована ВРУ 27 лютого 1991 року. З огляду на викладені суд вважає що заява [PERSON] , в якій він відмовився від батьківських прав на доньку та визнавав позов про позбавлення його батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, суд не знаходить правових підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно його доньки. Позивач також не довела та не надала суду доказів, в чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та не надано доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається мати, а батько не спілкується з дитиною, не свідчить безумовно про те, що він не бажає приймати участь у вихованні та утриманні своєї дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Окрім того суд зауважує що відповідач в судовому засіданні пояснив, що він виявляв бажання до спілкування з дитиною проте сама позивач не бажала такого спілкування. Факт стягнення з відповідача аліментів на дитину сам по собі не можу свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утримання дочки, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Доказів заборгованості зі сплати аліментів на утримання дочки позивачем не надано. Особисті непорозуміння між батьками не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки забезпечення найкращих інтересів дитини повинне мати першочергове значення і переважити над інтересами батьків. Сам по собі факт недостатнього спілкування батька з дитиною не можу бути підставою для позбавлення батьківських прав. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята, шоста статті 19 СК України). Аналізуючи висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його дитини, суд наголошує на тому, що органом опіки та піклування, жодним чином не мотивована саме доцільність позбавлення батька батьківських прав, не було з`ясовано можливість застосування до відповідача інших попереджувальних заходів впливу замість позбавлення батьківських прав. Найкращих інтересів дитини, яким відповідає позбавлення відповідача батьківських прав, у висновку служби не наведено. Таким чином, користуючись своїм правом, наданим положеннями ч. 6 ст. 19 СК України, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування, оскільки вважає його неповним та передчасним, а тому не може покласти його в основу судового рішення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Отже, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків та не є достатньою підставою для застосування до відповідача таких крайніх заходів впливу на батьків як позбавлення батьківських прав. Беручи до уваги зазначені обставини, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні із достовірністю встановлено відсутність підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , а саме його ухилення від виконання обов`язків по вихованню неповнолітньої доньки. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження її зв`язків з сім`єю, в тому числі і з батьком, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed