Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Драченка В.В., звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Черкаської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що слідчим відділом Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області внесено до ЄРДР за № 12018251010004211 від 10.06.2018 відомості за фактом скоєння хуліганських дій на території розважального закладу «Бочка» за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. 20 липня 2018 року [PERSON] у вказаному провадженні повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, вчиненого групою осіб, із застосуванням предмета заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, а саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Під час досудового розслідування, позивачем та його представником проведено ряд одночасних допитів за участі свідків та потерпілих, в ході яких встановлено відсутність в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Клопотання відповідного змісту 08.10.2018 було скеровано старшому групи прокурорів [PERSON] . Всупереч вимогам кримінально-процесуального закону, прокурором [PERSON] здійснено додаткові допити потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, в ході яких останні відмовились від попередніх свідчень та постановою від 11.10.2018 відмовлено в задоволенні клопотання. Надалі, як зазначено у позові, 13.10.2018 прокурором Шерстобітовим І.І. позивачу повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та 30.10.2018 ним затверджено обвинувальний акт, згідно з яким [PERSON] обвинувачується в тому, що 10.06.2018 близько 00:45, перебуваючи на території розважального закладу «Бочка», розташованого по вул. Гагаріна, 3/1, у м. Черкаси, грубо порушив громадський порядок, що виразилось в ігноруванні встановлених в суспільстві загально-прийнятих норм моралі та правил поведінки, та, проявляючи особливу зухвалість, вчинив хуліганські дії, а саме із застосуванням предмета заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень схожого на кастет, умисно наніс один удар в обличчя з правої сторони [PERSON] , від якого останній впав на землю, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: переломів передньої та зовнішньої стінок правої гайморової пазухи, перелому кісток носу, забоїв з набряками та крововиливами м`яких тканин обличчя, травматичного запалення коренів 25 та 26 зубів. Вироком Соснівського районного суду міста Черкаси від 25.09.2025 у справі № 712/13254/18 [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 296 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з не доведенням, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. Сторона обвинувачення не скористалась правом на подання апеляційної скарги та 28.10.2025 вирок набрав законної сили. Фактично, під слідством та судом виправданий [PERSON] знаходився 87 місяців та 9 днів. Окрім зневіри у правоохоронній системі держави та гарантованої компенсації, яка передбачена чинним законодавством України, [PERSON] справедливо вважає, що переніс тяжкий душевний та емоційний стрес у зв`язку із кримінальним переслідуванням, внаслідок якого погіршилось його здоров`я та повсякденні зв`язки. За час перебування під слідством, позивач не міг вільно планувати відпустки або інші особисті справи, які вимагали відлучитись за межі міста на тривалий час. Усі свої поїздки мав узгоджувати і планувати, виходячи з дат, призначених у кримінальному провадженні судових засідань. Виправданий жив в постійному страху за своє майбутнє, переживав щодо можливого реального позбавлення волі на значний строк. Від цього страждали члени сім`ї: дружина, батьки, які не були впевнені щодо долі чоловіка та сина. Не вчинивши нічого протизаконного, позивач увесь цей час був вимушений доводити своїй рідні, друзям, знайомим, сусідам про те, що на нього вказали помилково та він не вчиняв хуліганський дій. Перед подіями 10.06.2018, у [PERSON] діагностували доброякісне утворення (кісту) розміром 28 мм в правій нирці. Після закінчення досудового розслідування, позивач пройшов повторне обстеження, яке показало збільшення кісти до 31 мм. Через постійні емоційні стреси, психологічний тиск з боку правоохоронних органів та тривалий судовий розгляд, позивач захворів на онкологічне захворювання. Доброякісна кіста переросла в злоякісну пухлину та 20.01.2021 [PERSON] переніс оперативне хірургічне втручання, внаслідок якого видалено частину ураженої нирки та, наразі, позивач знаходиться на обліку у лікаря онколога й уролога. Враховуючи викладене, виправданий [PERSON] вважає, що за понад сім років незаконного переслідування справедливим розміром відшкодуванням моральної шкоди є сума в дев`ятсот тисяч гривень. З урахуванням наведеного, оскільки незаконними діями прокуратури, яка є державним органом, спричинено моральних страждань позивачу - з Державного бюджету України, як вважає позивач, підлягає стягненню завдана шкода. Також позивач повідомив, що він очікує понести 30 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Таким чином, позивач просить суд, - стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 900000,00грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури; здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою суду від 20.11.2025 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державну казначейську службу України. Відповідачем Черкаською обласною прокуратурою, через представника за довіреністю Палія О.О., подано відзив на позов, який прийнятий судом. Просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги про стягнення моральної шкоди. Наявність моральної шкоди є умовою виникнення обов`язку щодо її відшкодування, тому цей факт має бути встановлено й доведено стороною, яка вимагає відшкодування, у встановленому законом порядку. Вважає твердження позивача про заподіяння йому значної моральної шкоди у зв`язку з кримінальним переслідуванням необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Сам по собі факт постановлення виправдувального вироку не свідчить про протиправність дій органів досудового розслідування чи прокуратури під час здійснення кримінального провадження. Зазначено, що повідомлення про підозру та інші процесуальні рішення приймалися в межах наданих законом повноважень, з урахуванням наявних на той час доказів, які обґрунтовували необхідність таких дій. Посилання позивача на те, що кримінальне переслідування призвело до змін у його житті, сімейних відносинах, погіршення здоров`я, є загальними та вважає не підтвердженими жодними об`єктивними доказами, а медичні документи, які надані позивачем, - жодним чином не підтверджують завдання будь-якої шкоди останньому у наслідок притягнення його до кримінальної відповідальності. Так само вважає, що відсутні докази того, що позивач зазнав реальних фізичних або психоемоційних страждань, порушення звичного способу життя. Таким чином, доводи [PERSON] про наявність і розмір моральної шкоди є припущеннями, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому, на думку представника відповідача, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. Між тим, зазначено, що за наявності встановлення судом підстав для морального відшкодування [PERSON] , з Державного бюджету підлягають стягненню грошові кошти із розрахунку мінімальної заробітної плати на час постановлення судового рішення (8 000 грн) за 87 місяців 6 днів перебування під слідством і судом з 20.07.2018 (повідомлення про підозру) по 25.10.2025 (набрання вироком законної сили) у сумі 697 600 грн. (8 000 грн*87 міс. 6 дн.). З огляду на викладене, вважає, що у даній справі позивач не надав до суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань. Позивачем відповідь на відзив Черкаської обласної прокуратури подано не було. Третьою особою, через представника за довіреністю Яроша С.В., подані письмові пояснення по суті позову. Вважає, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 900 000,00 грн. Зазначено, що незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду не обов`язково мають завдати особі моральну шкоду. Згадана шкода не презюмується і має бути доведена відповідно до вимог чинного законодавства. На думку представника, позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача. Факт постановлення виправдувального вироку суду стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Долучені медичні документи, що датовані 15.05.2018 та 08.02.2021, не доводять зв`язок між наявним онкологічним захворюванням позивача та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду при здійсненні кримінального провадження стосовно позивача, тим більше, що зазначене захворювання діагностовано у позивача до початку його кримінального переслідування. Представник звертає увагу суду на те, що позивачем розмір морального відшкодування необґрунтовано завищено, оскільки за приписами ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Представник вважає, що позивач перебував під слідством та судом з 20.07.2018 (дати повідомлення позивачу про підозру) по 28.10.2025 (дати набуття законної сили вироком суду першої інстанції від 25.09.2025, яким виправдано позивача), або 7 років 3 місяці та 9 днів, загалом 87 місяців та 9 днів. Казначейство вважає, що при визначенні мінімального розміру моральної шкоди необхідно застосовувати величину мінімальної заробітної плати в розмірі 1600,00 грн., оскільки, за приписами ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди вирішується виключно судом, відповідно до чинного законодавства за наявності заяви громадянина. Отже, мінімальний розмір моральної шкоди становить 139680,00 грн. (139 200,00 =1 600,00*87) + (480,00=1 600,00/30*9). У разі застосування судом мінімального розміру заробітної плати у 8 000,00 грн. мінімальний розмір моральної шкоди складатиме 698400,00 гривень (696000,00 =8000,00*87) + (2400,00 =8000,00/30*9), що менше від заявленої суми позовних вимог на 201 600,00 грн (900000,00 - 698 400,00). З огляду на приписи Закону № 266/94-ВР Казначейство не заперечує право суду визначити більший, ніж передбачено Законом № 266/94-ВР мінімальний розмір моральної шкоди. Проте, вважає, що у матеріалах справи відсутні будь-які підстави для такого збільшення. Отже, визначена позивачем величина моральної шкоди в розмірі 900000,00 грн. належними чином не підтверджена та ґрунтується виключно на переконаннях позивача. Казначейство вважає заявлену позивачем суму моральної шкоди в розмірі 900000,00 грн. надмірною і такою, що призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави Україна. Ухвалою суду від 17.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Драченко В.В. просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви та додаткові пояснення. Зокрема, зазначив, що під слідством і судом позивач перебував 87 місяців 9 днів (з 20.07.2018 оголошено підозру по 28.10.2025 набрання вироком законної сили). Мінімум, що встановлений законом становить 754799 грн. 41 коп., враховуючи мінімальний розмір зарплати у 2026 році 8647грн. 00коп., але слід стягнути з держави на користь позивача 900000грн. 00коп. (754799 + 145201), оскільки слід врахувати моральну шкоду та стан здоров`я позивача (до подій бійки у позивача була доброякісна пухлина у нирці, а восени 2018 року розмір пухлини збільшився, у 2021 році вона переросла з доброякісного утворення у онкологічне, що призвело до операційного втручання по її видаленню). Саме таке перетворення сталося внаслідок перенесеного позивачем психологічного стресу. При подачі позову позивач не сплачував судовий збір. Витрати на правничу допомогу складають 12000грн. 00коп., які слід стягнути з відповідача на користь позивача. Позивач поніс моральні страждання: у 2018 році він був ФОП, але з-за кримінального провадження вимушений був прибувати на виклики до слідчого, суду, прокурора, тобто відволікався від здійснення діяльності; у нього був стрес тощо. В судовому засіданні представник відповідача Черкаської обласної прокуратури за довіреністю Дубіч Т.М. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву на позов. Крім того, зазначила, що розмір витрат на правничу допомогу 12000грн. є явно завищеним, оскільки це типова справа, а тому можливо визнати розмір 5000грн. 00коп. Із строком 87 місяців 09 днів погоджується. В судовому засіданні представник третьої особи Державної казначейської служби України за довіреністю Ярош С.В. просив врахувати доводи, які викладені у письмових поясненнях на позов. Не визнав розмір витрат на правничу допомогу 12000грн. 00коп. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що слідчим відділом Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області внесено до ЄРДР за № 12018251010004211 від 10.06.2018 відомості за фактом скоєння хуліганських дій на території розважального закладу «Бочка» за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. 20 липня 2018 року [PERSON] у вказаному провадженні повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, вчиненого групою осіб, із застосуванням предмета заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, а саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Під час досудового розслідування, [PERSON] та його представником проведено ряд одночасних допитів за участі свідків та потерпілих, про що свідчать відомості реєстру матеріалів кримінального провадження №12018251010004211, який долучений до позовної заяви та досліджений під час судового засідання по цій справі. Крім того, за наданими позивачем матеріалами кримінального провадження встановлено, що його захисником адвокатом Драченком В.В. 08.10.2018 було скеровано старшому групи прокурорів Шерстобітову І.І. клопотання про закриття кримінального провадження, за результатами вирішення якого прокурором Шерстобітовим І.І. 11.10.2018 винесено постанову про відмову у його задоволенні. Також, встановлено, що 13.10.2018 прокурором Черкаської місцевої прокуратури Шерстобітовим І.І. позивачу було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та 30.10.2018 ним затверджено обвинувальний акт, згідно з яким [PERSON] обвинувачується в тому, що 10.06.2018 близько 00:45, перебуваючи на території розважального закладу «Бочка», розташованого по вул. Гагаріна, 3/1, у м. Черкаси, грубо порушив громадський порядок, що виразилось в ігноруванні встановлених в суспільстві загально-прийнятих норм моралі та правил поведінки, та, проявляючи особливу зухвалість, вчинив хуліганські дії, а саме із застосуванням предмета заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень схожого на кастет, умисно наніс один удар в обличчя з правої сторони [PERSON] , від якого останній впав на землю, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: переломів передньої та зовнішньої стінок правої гайморової пазухи, перелому кісток носу, забоїв з набряками та крововиливами м`яких тканин обличчя, травматичного запалення коренів 25 та 26 зубів. Вироком Соснівського районного суду міста Черкаси від 25.09.2025у справі № 712/13254/18 [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 296 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з не доведенням, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. Сторона обвинувачення не скористалась правом на подання апеляційної скарги та 28.10.2025 вирок набрав законної сили. Крім того, під час розгляду справи судом досліджені медичні документи, які надані позивачем, а саме ультразвукові дослідження органів брюшної порожнини щодо [PERSON] від 15.05.2018 та від 08.10.2018, видані Черкаською обласною лікарнею, а також виписний епікріз КЗ «Черкаський обласний онкологічний диспансер» Черкаської обласної ради (медична картка стаціонарного хворого №895) про його перебування на лікуванні у період з 25.01.2021 по 08.02.2021. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (стаття 13 ЦПК України). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України). Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Правовідносини у справі регламентуються Конституцією України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ЦК України, ЦПК України. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України). Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна та/або орган державної влади. Крім того, як передбачено ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У статті 23 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Частиною 2 статті 23 ЦК України визначено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду). Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (ухвала Верховного Суду від 13.11.2019 в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанова Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 у справі №214/7462/20). У пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Право на відшкодування моральної шкоди, за загальним правилом, виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в)причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (№ 266/94-ВР). Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із статтею 1 згаданого Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах . Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.ч. 6, 7 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 згаданого Закону). За частиною п`ятою та шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно зі статтею 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Верховний Суд у постановах від 13.03.2024 у справі № 709/377/21, від 28.02.2024 у справі № 553/32/22 виснував, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд під час вирішення цього питання має керуватись таким розміром мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15ц (провадження № 14-298цс18) виснувала, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має керуватися таким розміром мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15ц (провадження № 14-298цс18) звернула увагу, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Таким чином, за результатами розгляду справи, суд вважає, що позивачу неправомірними діями відповідача завдано моральної шкоди, враховуючи норми чинного законодавства. Так, мали місце повідомлення про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення від 20.07.2018 і зміна раніше повідомленої підозри від 13.10.2018, яка у подальшому не знайшла свого підтвердження і щодо позивача було постановлено виправдувальний вирок, який набрав законної сили 28.10.2025, проводились обшуки та неодноразові його допити, зокрема і одночасно з іншими учасниками кримінального провадження. Також під час здійснення досудового розслідування неодноразово проводились слідчі дії, зокрема допити [PERSON] , у тому числі й одночасні допити з іншими учасниками кримінального провадження. Відповідно, суд вважає, що [PERSON] перебував під слідством і судом протягом 87 місяців 09 днів. В обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач у позовній заяві вказав, що окрім зневіри у правоохоронній системі держави та гарантованої компенсації, яка передбачена чинним законодавством України, [PERSON] вважає, що переніс тяжкий душевний та емоційний стрес у зв`язку із кримінальним переслідуванням, внаслідок якого погіршилось його здоров`я та повсякденні зв`язки. За час перебування під слідством, позивач не міг вільно планувати відпустки або інші особисті справи, які вимагали відлучитись за межі міста на тривалий час. Усі свої поїздки мав узгоджувати і планувати, виходячи з дат, призначених у кримінальному провадженні судових засідань. Він жив в постійному страху за своє майбутнє, переживав щодо можливого реального позбавлення волі на значний строк. Від цього страждали члени сім`ї: дружина, батьки, які не були впевнені щодо долі чоловіка та сина. Не вчинивши нічого протизаконного, позивач увесь цей час був вимушений доводити своїй рідні, друзям, знайомим, сусідам про те, що на нього вказали помилково та він не вчиняв хуліганський дій. Перед подіями 10.06.2018, у [PERSON] діагностували доброякісне утворення (кісту) розміром 28 мм в правій нирці. Після закінчення досудового розслідування, позивач пройшов повторне обстеження, яке показало збільшення кісти до 31 мм. Через постійні емоційні стреси, психологічний тиск з боку правоохоронних органів та тривалий судовий розгляд, позивач захворів на онкологічне захворювання. Доброякісна кіста переросла в злоякісну пухлину та 20.01.2021 [PERSON] переніс оперативне хірургічне втручання, внаслідок якого видалено частину ураженої нирки та, наразі, позивач знаходиться на обліку у лікаря онколога й уролога. Крім того, позивач оцінив розмір моральної шкоди 900000грн. 00коп., який і просить стягнути з держави на його користь. При цьому, сторона позивача просила суд розмір моральної шкоди визначити станом на час розгляду справи. Абзацом 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12.07.2007 в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01). Слід зазначити, що конкретний розмір моральної шкоди, у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень. Він має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 з 01.01.2026 розмір мінімальної заробітної плати становить 8647грн. 00коп. На думку суду, з огляду на встановлені обставини, досліджені докази, до стягнення з Державного бюджету України на користь позивача [PERSON] підлягає розмір моральної шкоди 800000грн. 00коп., що визначається судом відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (№ 266/94-ВР) та ст. 1176 ЦК України. Зокрема, судом береться до уваги те, що дійсно тривалий час позивач перебував під слідством та судом, мало місце постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивача, а також вчинялись інші процесуальні дії, що обмежували та порушували його права, у тому числі на відпочинок, неможливість вільного пересування за межі міста Черкаси, переніс емоційні страждання тощо. При цьому, суд погоджується із доводами відповідача та третьої особи про те, що позивачем не доведено причинного зв`язку між хворобою, яка виникла у нього ще до подій 10.06.2018 та початку досудового розслідування за кримінальним провадженням, наслідками, які виразилися у здійсненні операційного хірургічного втручання по видаленню пухлини (онкохвороба) та діями відповідача. Крім того, жодними належними та допустимими доказами позивачем не доведені обставини про те, що він доводив своїм рідним, друзям, знайомим, сусідам про те, що на нього вказали помилково, як на особу, що вчинила злочин, а також про те, що від перебування під слідством страждали члени його сім`ї: дружина, батьки. Так, взагалі не підтверджені обставини, що він на час подій перебував у шлюбі та мав батьків. Також, з огляду на викладене, на думку суду, позивачем не доведено розмір моральної шкоди 900000грн. 00коп. При цьому, за здійсненими розрахунками мінімально гарантований розмір на час розгляду справи становить 754883грн. 10коп. (з врахуванням: 8647грн. 00коп. розмір мінімальної зарплати у 2026 році; 87 місяців 09 днів перебування під слідством і судом) Між тим, такий розмір моральної шкоди, як на переконання суду, підлягає збільшенню, що є справедливим, розумним та виваженим. При цьому, суд вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є явно завищеним. З урахуванням всіх встановлених обставин та доведеності пред`явлених позовних вимог, характеру та тривалості моральних страждань позивача, ступеню вини відповідача, впливу завданої шкоди на подальше життя та соціальні зв`язки позивача, тривалістю та неефективністю кримінального провадження, принципи справедливості, розумності та виваженості, - загальний розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивача складає 800000грн. 00коп. В іншій частині позову про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. При вирішенні спору, судом враховані висновки Верховного Суду, відповідно до яких держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, держава, яка бере участь у справі через відповідні органи - органи прокуратури повинна відшкодувати шкоду позивачу, шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 в справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Також при прийнятті судом рішення по справі враховані висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 15.10.2025 у справі №216/5629/23. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, а саме слід з Державного бюджету України стягнути на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 800000грн. 00коп. В іншій частині необхідно відмовити, враховуючи вище викладені аргументи. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Що стосується вимог про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, понесених нею по цій цивільній справі, то слід зазначити наступне: позивач просить стягнути з відповідача на свою користь такі витрати у розмірі 12000грн. 00коп. Встановлено, що по цій цивільній справі представником позивача [PERSON] є адвокат Драченко В.В., який діє на підставі ордеру серія СА №1142068 від 17.11.2025, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧК №000897 від 02.04.2018, договору про надання правничої допомоги №22-07 від 20.07.2018, додаткової угоди №1 до цього договору від 30.11.2018. Крім того, стороною позивача надано та судом досліджено акт №1 наданих послуг (детальний опис робіт) до вказаного договору, датований 04.02.2026, за яким визначено перелік послуг, час виконання та вартість послуг, яка загалом складає 12000грн. 00коп. Крім того, у акті зазначено, що сторони стосовно виконаних робіт (наданих послуг) жодних претензій не мають, а також рахунок на оплату №841 від 04.02.2026 (гонорар адвоката) 12000грн. 00коп. та платіжну інструкцію від 05.02.2026 про оплату послуг за вказаним договором у розмірі 12000грн. 00коп. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України випливає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких необхідно розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Надані позивачем докази суд вважає належними та допустимими. При цьому, відповідачем викладені заперечення проти відшкодування позивачу судових витрат. Зокрема, зазначено, що розмір витрат є завищеним і можливо бути задоволеним на суму 5000грн. 00коп. Враховуючи норми п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судом частково задоволені позовні вимоги (на 88,89 %), а тому до стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягають витрати, пов`язані із наданням йому правничої допомоги у розмірі 10666грн. 80 коп. Інших підстав для зменшення розміру таких витрат, суд не вбачає. При цьому, судом враховані висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 24.04.2024 у справі №711/1765/22. На підставі викладеного та

Outcome: partial