Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом. Просив визнати за [PERSON] , право користування всією квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , однокімнатна квартира загальною площею 47,7 кв. м. 2. Встановити порядок користування квартирою, визначивши право позивача право безперешкодного доступу, проживання та користування усією квартирою як співвласника. Зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні житлом, а саме: не перешкоджати доступу позивача до квартири; передати позивачу комплект ключів від вхідних дверей; не змінювати замки без письмової згоди позивача; утримуватися від будь-яких дій, що унеможливлюють проживання позивача у квартирі. Позов мотивує тим, що між сторонами виник спір щодо користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка фактично не допускає позивача до квартири, не надає ключі та створює штучні перешкоди у користуванні житлом, чим порушує його права. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира зареєстрована за відповідачкою на підставі актів приймання-передачі, виданих ЖБК «Затишок 3», з датою державної реєстрації права власності 13.04.2017. Квартира була набута у період шлюбу, що підтверджується датами виникнення права власності (20162017 роки) та фактичними обставинами спільного набуття майна. А тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Ухвалою судді від 23.12.2025 відкрито спрощене позовне провадження, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Зазначена ухвала скерована сторонам для відома. Крім цього, відповідачу скеровувався позов з додатками на адресу її проживання та реєстрації, яка підтверджена інформацією наданою з Єдиного державного демографічного реєстру. Окрім цього, інформація про наявність такого позову у Личаківському суді була розміщена у відкритому доступі на офіційному веб-порталі Судової влади України в мережі Інтернет - http://court.gov.ua. 02.01.2026 від відповідача на адресу суду надійшов відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з мотивів та підстав, викладених у ньому. Зазначила, що додана до позовної заяви нотаріально посвідчена заява не є правовстановлюючим документом, та не підтверджує жодних прав позивача на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Твердження позивача стосовно порушення його прав є голослівним та нічим не підкріпленим. Також просила звернути увагу на те, що останнє перебування позивача квартирі за адресою: [ADDRESS] , закінчилося викликом поліції, складенням двох протоколів про вчинення правопорушення за ч.1, 2 ст. 173-2 КУпАП та термінового заборонного припису стосовно [PERSON] 07.01.2026 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з мотивів та підстав, викладених у ній. Зазначив, що він фактично позбавлений можливості користуватися квартирою, оскільки: його не допускають до житла, не надаються ключі, при появі в квартирі або біля неї відповідачка викликає поліцію, з очевидною метою перешкодити реалізації його права. Відповідачка помилково стверджує, що у нього відсутні правові підстави користуватися житлом. Натомість: квартира набута під час шлюбу, на підтвердження чого ним подано витяг із Державного реєстру речових прав, а тому його право користування презюмується законом. 13.03.2026 від позивача на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів. Як вбачається з трекінгу поштового відправлення № 7949600107149 відповідач отримала копію відповіді на відзив з додатками 10.01.2026, однак правом на подання заперечень не скористалася. Враховуючи вищенаведене, суд вирішує розглядати справу на підставі наявних у ній доказів і письмових пояснень, викладених у заявах по суті справи (позовній заяві, відзиві, відповіді на відзив), в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 19.05.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом №630 укладено шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.11.2024 року у справі № 463/6655/24 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією актового запису про шлюб №630. За час перебування сторін у шлюбі на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 60, виданого 10.04.2017, видавник: Житлово-будівельний кооператив "Затишок 3"/ [PERSON] ; інший, серія та номер: 11.05.1.046, виданого 02.09.2016, видавник: Житлово-будівельний кооператив "Затишок 3"/ [PERSON] ; інший, серія та номер: 11.05.1.046, виданий 16.02.2017, видавник: Житлово-будівельний кооператив "Затишок 3" - [PERSON] набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно із частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, сторона відповідача належних та допустимих доказів на спростування правового режиму спільного сумісного майна на квартиру за адресою: [ADDRESS] , не надала, а тому суд приходить до переконання, що оскільки об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , набуте за час перебування сторін у шлюбі, а тому такий є спільною сумісною власністю [PERSON] до [PERSON] . Що стосується позовної вимоги про визнання права користування всією квартирою, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З огляду на вищевикладене, оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] , належить сторонам на праві спільної сумісної власності, право позивача користуватися об`єктом нерухомого майна прямо випливає з вимог ЦК України та СК України. Статтею 13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64). Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95). При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98), постанові ВСУ від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі №2а-204/12, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Таким чином, вимогу позивача про визнання права користування квартирою не можна вважати такою, що відповідає критерію ефективного способу захисту, оскільки вона спрямована лише на констатацію факту, а не на реальне усунення порушення права, що прямо суперечитиме засадам верховенства права та захисту спільної сумісної власності, визначеної цивільним та сімейним законодавством, що є окремою підставою для відмови у задоволення зазначеної вище позовної вимоги. Що стосується вимоги про встановлення порядку користування квартирою, то слід зазначити наступне. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно висновку Верховного суду України, викладений в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст. 358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно». Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Верховний суд вказав, що при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова від 03.10.2018 року у справі № 363/928/16-ц). Відповідно до ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Звертаючись до суду з вимогою про встановлення порядку користування квартирою, позивач не надає суду технічного паспорту спірної квартири, інформацію щодо її житлової площі, а також кількості кімнат, заявляючи при цьому вимогу про визначення безперешкодного доступу, проживання та користування усією квартирою. З огляду на вищевикладене, дану вимогу не можна вважати такою, що відповідає критерію ефективного способу захисту, оскільки спосіб відновлення порушеного права не буде ефективним та таким, який найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення виникне необхідність повторного звернення до суду, а тому у її задоволенні слід відмовити. Що стосується вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, то слід зазначити наступне. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, (далі Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На момент подання позову до Личаківського районного суду м. Львова [PERSON] не має можливості користуватися належним йому майном, оскільки [PERSON] не надає позивачу ключів від квартири, що створює перешкоди користуванні майном. Зазначені обставини не спростовані відповідачем. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Негаторний позов це вимога власника про усунення перешкод і він подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може заявлятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочності власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 653/1096/16-ц надане таке визначення: негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. У постанові ВС від 22.05.2018 у справі №914/143/17 наведено правовий висновок: підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. Отже, оскільки в судовому засіданні позивачем доведено, що він є співвласником спірної квартири [ADDRESS] , а вказане приміщення є зайняте відповідачем, який там проживає, однак перешкоджає позивачу у доступі до вищезазначеного майна. Зазначена обставина не оспорюється у відзиві, оскільки встановлено, що фактично відповідач заперечує право позивача на користування нерухомим майном. Тому позовні вимоги в цій частині є підставними і підлягають до задоволення. При цьому, вимоги позивача: не перешкоджати доступу позивача до квартири, не змінювати замки без письмової згоди позивача; утримуватися від будь-яких дій, що унеможливлюють проживання позивача у квартирі - не підлягають до задоволення, оскільки суперечать способам захисту, визначеним ст. 16 ЦК України та спрямовані на захист у майбутньому гіпотетичного порушення прав позивача, яке ще не настало. Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зобов`язавши [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом передачі йому комплекту ключів до замків від вхідних дверей квартири. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить із того, що позов задоволено частково на 8,33%, а тому з відповідача на користь позивача у відповідній частці слід стягнути судовий збір у розмірі 302,80 грн. Докази понесення інших судових витрат сторонами не подані.

Outcome: partial