Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

09 січня 2026 року, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» звернулось до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1564-9979 від 17.06.2025 року , у розмірі 35 352 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що між сторонами укладено кредитний договір в електронній формі , шляхом приєднання відповідача до умов договору № 1564-9979 через інформаційно-телекомунікаційну систему позивача, з використанням одноразового ідентифікатора як електронного підпису. На виконання умов зазначеного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 12 000 грн, які останній зобов`язався повернути у встановлений договором строк, сплативши проценти за користування кредитом, комісію та інші платежі, передбачені договором. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість. На момент звернення до суду розмір такої становить 35 352 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту, нарахованими процентами за користування кредитом, процентами річними відповідно до ст. 625 ЦК України та комісією, передбаченою умовами договору. У зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 26.01.2026 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. 09.02.2026 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] зазначає, що не заперечує факту укладення кредитного договору та отримання грошових коштів у сумі 12 000 грн, а також не заперечує обов`язку їх повернення. Водночас заперечує проти розміру заявленої до стягнення заборгованості, зокрема в частині нарахованих процентів за користування кредитом, комісії та процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України, посилаючись на їх несправедливість, непропорційність та невідповідність вимогам чинного законодавства, у тому числі законодавства про захист прав споживачів. Відтак, просив суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості нарахованих процентів за користування кредитом, комісії та процентів річних. В судове засідання представник позивача не з`явився, разом з позовною заявою ним було подано клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача. Представник відповідача, адвокат Короїд Ю.М. , просив суд задовольнити позов лише в частині тілі кредиту, в решті вимог просив суд відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 17 червня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1564-9979 в електронній формі шляхом акцепту відповідачем пропозиції кредитодавця через інформаційно-комунікаційну систему з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» є належним способом укладення договору. Відповідно до п. 2.1, 2.2 Договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, а також інші платежі, передбачені договором. Згідно з п. 1.1, п. 2.3 Договору проценти за користування кредитом є платою за користування кредитними коштами та нараховуються у визначеному договором розмірі, тоді як комісія за видачу кредиту є окремим платежем, який підлягає сплаті при наданні кредиту. Факт отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 12 000 грн підтверджується матеріалами справи, зокрема довідкою про перерахування суми кредиту, та прямо визнається відповідачем у відзиві, у зв`язку з чим відповідно до ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. Отже, між сторонами виникли цивільні правовідносини з кредитного договору, в межах яких відповідач зобов`язаний повернути отримані грошові кошти та сплатити плату за користування ними. Разом з тим, спір у даній справі фактично зводиться не до наявності зобов`язання як такого, а до визначення його розміру та меж відповідальності відповідача. Зокрема, відповідач не заперечує факту укладення договору та отримання кредитних коштів, однак заперечує проти розміру заявленої до стягнення заборгованості, посилаючись на несправедливість умов договору в частині процентної ставки, комісії та нарахування процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, а також на дію спеціальних норм законодавства у період воєнного стану. Оцінюючи доводи позивача, суд виходить з того, що відповідно до ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти, визначені договором, а тому сам по собі факт нарахування процентів за користування кредитом є правомірним. Водночас, відповідно до ст. 3, 509 ЦК України, цивільні правовідносини повинні здійснюватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності, що означає обов`язок суду перевіряти не лише формальну відповідність умов договору, а й їх зміст на предмет дотримання балансу інтересів сторін. Крім того, оскільки спірні правовідносини виникли між фінансовою установою та фізичною особою як споживачем фінансових послуг, до них підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 18 зазначеного Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Як убачається з матеріалів справи, проценти за користування кредитом нараховувались за ставкою 0,9-1 відсотка на день, що у річному вимірі становить понад 300 відсотка річних, а їх загальний розмір - 14 952 грн., перевищує суму фактично отриманого кредиту. Суд враховує, що встановлення такої процентної ставки призводить до істотного збільшення обсягу зобов`язань позичальника, що не відповідає принципу співмірності відповідальності та фактично створює для споживача надмірний фінансовий тягар. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами відповідача в частині неспівмірності нарахованих процентів та приходить до висновку про необхідність їх зменшення до розміру, який відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також забезпечує баланс прав та інтересів сторін. Визначаючи такий розмір, суд виходить з того, що плата за користування кредитом не може бути надмірною та має бути співвідносною із сумою отриманого кредиту, у зв`язку з чим вважає обґрунтованим обмежити розмір процентів сумою фактично отриманого кредиту. З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе визначити розмір процентів за користування кредитом у сумі 12 000 грн, що відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також забезпечує баланс інтересів сторін. Суд наголошує, що не змінює умови договору, а застосовує наслідки включення несправедливих умов, що полягають у визначенні розміру підлягаючих стягненню процентів з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Щодо доводів позивача про правомірність стягнення комісії за видачу кредиту, суд зазначає наступне. Відповідно до умов договору комісія визначена як плата за надання кредиту. Водночас, за своєю правовою природою така комісія не є окремою послугою, а фактично входить до загальної вартості кредиту та дублює функцію процентів за користування кредитом. Суд враховує, що покладення на споживача обов`язку сплачувати додаткові платежі, які не пов`язані з наданням самостійної послуги, створює істотний дисбаланс прав сторін та є несправедливим у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 1.1 Договору комісія за видачу кредиту визначена як грошові кошти, які позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю у зв`язку з наданням кредиту. Разом з тим, аналіз змісту зазначеної умови свідчить про те, що така комісія не пов`язана із наданням позичальнику будь-якої самостійної додаткової фінансової послуги, а фактично є складовою вартості кредиту. Суд враховує, що відповідно до ст. 1054 ЦК України платою за користування кредитом є проценти, які й становлять економічну сутність винагороди кредитодавця за надання грошових коштів у користування. Встановлення додаткових платежів, які не мають самостійного предмета та фактично дублюють функцію процентів, призводить до необґрунтованого збільшення фінансового навантаження на позичальника. З огляду на те, що спірні правовідносини є правовідносинами у сфері споживчого кредитування, до них підлягають застосуванню положення законодавства про захист прав споживачів, відповідно до яких умови договору не можуть призводити до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін. Покладення на споживача обов`язку сплачувати комісію, яка не пов`язана із наданням окремої послуги та фактично є додатковою платою за саме надання кредиту, свідчить про несправедливість такої умови договору, оскільки створює для споживача надмірний фінансовий тягар та порушує баланс інтересів сторін. Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, відповідно до якої законодавством про споживче кредитування передбачено можливість встановлення у кредитному договорі комісій, пов`язаних із наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, за умови, що такі комісії відповідають фактично наданим додатковим чи супутнім послугам. Разом з тим, Верховний Суд зазначив, що у разі відсутності визначення переліку таких послуг, їх змісту, обсягу та вартості, а також доказів їх фактичного надання споживачу, умова договору щодо сплати відповідної комісії є нікчемною. Як убачається з умов спірного договору, комісія за видачу кредиту визначена без зазначення конкретного переліку додаткових чи супутніх послуг, які надаються позичальнику, без розкриття їх змісту, обсягу та вартості, а матеріали справи не містять доказів фактичного надання відповідачу будь-яких додаткових послуг, за які встановлена така комісія. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, який зазначав, що встановлення у кредитному договорі комісій, які не пов`язані з наданням конкретних додаткових послуг, є неправомірним та не підлягає задоволенню при вирішенні спору. Таким чином, суд приходить до висновку, що комісія за видачу кредиту у розмірі 2 400 грн за своєю правовою природою є складовою плати за користування кредитом, яка вже врахована у процентній ставці, а відтак вимоги позивача в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 6 000 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, є видом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а не платою за користування кредитом. Суд враховує, що у спірних правовідносинах сторонами вже погоджено плату за користування кредитом у вигляді процентів, які нараховуються за умовами договору, що свідчить про наявність у кредитодавця компенсації за користування грошовими коштами. За таких обставин додаткове стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України за той самий період призводило б до подвійного покладення на відповідача обов`язку сплачувати плату за користування грошовими коштами та відповідальності за одне і те саме порушення, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності. Крім того, суд враховує, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану, а також у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором. Суд враховує, що за змістом положень ст. 524, 533535, 625 ЦК України зобов`язання, яке виникло між сторонами на підставі кредитного договору, є грошовим, а проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, є видом відповідальності за порушення такого зобов`язання. Разом з тим, у даному випадку застосування такої відповідальності обмежується спеціальними нормами законодавства, зокрема п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які підлягають пріоритетному застосуванню. Оскільки спірні правовідносини виникли та існують у період дії воєнного стану, суд приходить до висновку, що відповідач звільняється від відповідальності у вигляді нарахування процентів, передбачених ст. 625 ЦК України. З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 6 000 грн є безпідставними та не підлягають задоволенню. Таким чином, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, доводи позивача та заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягнення тіла кредиту в розмірі 12 000 грн., та нарахованих відсотків в розмірі 12 000 грн. Судом встановлено факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачем грошових коштів та наявність у нього обов`язку їх повернення. Разом з тим, заявлений позивачем розмір заборгованості не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки нараховані проценти є неспівмірними із сумою отриманого кредиту, а комісія за видачу кредиту та проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не підлягають стягненню з підстав, наведених судом у мотивувальній частині рішення. З огляду на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у частині основного боргу та процентів за користування кредитом у зменшеному розмірі, а в іншій частині позову - відмовити. Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.

Outcome: partial