Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 02.08.2023 р. через систему «Електронний суд» представник позивача адвокат Тараненко П.П. подав уточнену позову заяву. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається з паю № [NUMBER] площею 2,690 гектарів, який розташований на території Зорянської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, був переданий спадкодавцю на підставі розпорядження голови Царичанської районної державної адміністрації Ради народних депутатів № 87-з від 20.02.2003 року, та належав їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ДП № 092083. Відповідно до заповіту, укладеного спадкодавцем 14.02.2014 року, [PERSON] усе належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належали їй на день смерті заповіла йому. Заповіт посвідчено 14.02.2014 року секретарем виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за № 08. Про існування заповіту на свою користь він дізнався в середині лютого 2023 року під час розмови з [PERSON] , яка здійснювала підпис заповіту внаслідок похилого віку та стану здоров`я заповідача. Весь час з дати підписання заповіту його оригінал знаходився у [PERSON] . Відповідно до довідок виконавчого комітету Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 22.02.2023 року №№ 160, 161 [PERSON] , яка померла [INFO] , на день смерті була зареєстрована і постійно проживала за адресою: [ADDRESS] з 1996 року і на день смерті проживала одна. Заповіт від імені [PERSON] по Могилівській сільській раді зареєстровано за реєстровим № 08 від 14.02.2014 року. 24.04.2023 року він отримав постанову приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії внаслідок пропуску строків звернення із заявою про прийняття спадщини в 6-ти місячний термін з дня смерті [INFO] гр. [PERSON] та у зв`язку з не відповідністю вимогам законодавства посвідчувального напису заповіту. Вказує, що він не знав про існування заповіту, а з часу відкриття спадщини будь-яких повідомлень від органу нотаріату чи Могилівської сільської ради про закликання його до спадкування за заповітом він не отримував. Він не звернувся вчасно до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини через поважну причину, пов`язану з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, оскільки із спадкодавцем він не проживав, про вчинення заповіту на своє ім`я спадкодавцем, нотаріусом чи посадовою особою Могилівської сільської ради, іншими особами не повідомлявся, а про наявність заповіту дізнався лише в середині лютого 2023 року від [PERSON] , яка здійснювала підпис заповіту внаслідок похилого віку та стану здоров`я заповідача. Вважає, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Відповідно до статті 63 ЗУ "Про нотаріат" нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктом 1.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (пункт 3.2 глави 10 розділу II Порядку № 296/5). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-496цс17 від 06.09.2017 року у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23.08.2017 року у справі № 6-1320цс17, від 06.09.2017 року у справі № 6-496цс17. З вказаними висновками погодився Верховний Суд у постановах від 12.09.2018 року у справі № 484/3221/17 (провадження № 61-22510св18), від 10.01.2019 року у справі № 263/1221/17 (провадження № 61-18261св18), від 25.03.2020 року у справі № 642/2539/18-ц (провадження № 61-5609св19), від 14.06.2023 року у справі № 292/564/22 (провадження № 61-4394 св 23). Отже, Закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини. Беручи до уваги, що він був необізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь, йому відповідно не були здійснені повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом, можливо зробити висновок про поважність причин пропуску ним строку прийняття спадщини та відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України є підставою для визначення додаткового строку. Також підставою відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом вказано невідповідність вимогам законодавства посвідчувального напису заповіту «в посвідчувальному написі не вказано місце реєстрації або проживання свідків та не зазначено про складання заповіту поза приміщенням органу місцевого самоврядування, а лише про його посвідчення і в тексті заповіту особа, яка підписала заповіт спочатку зазначена як « [PERSON] », а потім вже як « [PERSON] ». Згідно зі статтею 45 «Закону про нотаріат» при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України). Відповідно до положень ч.3 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Враховуючи положення статті 1 Закону України «Про нотаріат», до системи нотаріату України входять посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють визначене законодавством коло нотаріальних дій у населених пунктах, де немає нотаріусів. Дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні істотні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. З тексту заповіту від 14.02.2014 року вбачається, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми - він викладений у вигляді письмового документу, посвідчений секретарем виконкому Могилівської сільської ради, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті. Секретарем дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовність всіх необхідних у даному процесі дій, і ніким не доведено таких порушень даного процесу, які б вели до недійсності заповіту. Вищезазначений заповіт недійсним не визнавався, не змінювався, не скасовувався, а тому є чинним на теперішній час. Позивач вважає, що строк для прийняття спадщини пропущений ним з поважної причини. На підставі викладеного, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визначити йому додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року у задоволенні позову [PERSON] до Виконавчого комітету Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено (Т.1 а.с.151-155). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Тараненка Павла Павловича, який діє в інтересах [PERSON] , залишено без задоволення, та рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2024 залишено без змін (Т.1 а.с.177-179). Постановою Верховного Суду від 19.02.2025 касаційну скаргу представника [PERSON] адвоката Тараненка Павла Павловича задоволено частково. Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (Т.1 а.с.133-140). Ухвалою судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2025 року прийнято до провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (Т.2 а.с.4). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 02.04.2025 року за клопотанням представника позивача [PERSON] адвоката Тараненка Павла Павловича замінено первісного відповідача Виконавчий комітет Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на належного відповідача - Могилівську сільську раду Дніпровського району Дніпропетровської (Т.2 а.с.13-14). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23.04.2025 року закрито підготовче провадження по справі за позовом [PERSON] до Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук Світлана Василівна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та призначено справу до розгляду по суті (Т.2 а.с. 26). Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі, пояснивши, що з померлою [PERSON] він в родинних відносинах не перебував. Був з нею у добрих взаємовідносинах та допоміг їй оформити сертифікат на земельну ділянку, а з 2003 року уклав з нею договір оренди землі. Про існування заповіту на свої ім`я він дізнався лише у середині лютого 2023 року від [PERSON] , яка повідомила про наявність у неї цього заповіту, який вона підписала внаслідок хвороби [PERSON] . Він при складанні заповіту присутній не був та його про наявність цього заповіту ніхто не повідомляв, в тому числі ні нотаріус, ні сільрада, ні свідки [PERSON] та [PERSON] , які підписували цей заповіт. Після повідомлення [PERSON] про наявність заповіту на його ім`я він відразу звернувся до нотаріуса, оскільки зацікавлений в отриманні у власність земельної ділянки, яку можна обробляти. Представник позивача - адвокат Тараненко П.П. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав. Вважає, що позовні вимоги про надання [PERSON] додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки доведено наявність перешкод, які впливали на своєчасність подання ним заяви до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини за заповітом. Причина, за якої [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини, яка полягає в незнанні про існування заповіту, є поважною. Примірника заповіту у позивача не було, про існування заповіту на свою користь позивач дізнався в середині лютого 2023 року під час розмови з [PERSON] , яка здійснювала підпис заповіту внаслідок похилого віку та стану здоров`я заповідача. Відповідач у справі - Могилівська сільська рада не вчиняла ніяких дій для повідомлення позивача [PERSON] про наявність заповіту після смерті [PERSON] , не здійснила його виклик як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Крім того, спірний заповіт від 14.02.2014 року відповідає вимогам закону щодо його форми - він викладений у вигляді письмового документу, посвідчений секретарем виконкому Могилівської сільської ради, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті. Секретарем дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовність всіх необхідних у даному процесі дій, і ніким не доведено таких порушень даного процесу, які б вели до недійсності заповіту. При цьому, заповіт недійсним не визнавався, не змінювався, не скасовувався, а тому є чинним на теперішній час. Представник відповідача Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області - Дружко В.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач [PERSON] знав про наявність заповіту, складеного [PERSON] на його ім`я. Вона була його пайщиця та [PERSON] для складання вказаного заповіту особисто привозив свідків [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] додому. Крім того, на той час секретар Могилівської сільської ради не могла посвідчувати заповіт, так як територія с.Проточі відносилась до Зорянської сільської ради. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В. у судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи без участі нотаріуса (а.с.74). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживала по-сусідству із [PERSON] в с.Проточі та кожного дня відвідувала її. Приблизно у 2014 році [PERSON] сказала, що бажає скласти заповіт. Оскільки вона не могла пересуватись, то пізніше до неї за місцем проживання приїхала секретар Могилівської сільської ради, яка склала заповіт за розпорядженням [PERSON] на ім`я орендаря цієї земельної ділянки [PERSON] . Також при посвідченні заповіту були свідки [PERSON] та [PERSON] , а вона сама підписувала заповіт від імені [PERSON] , оскільки остання не могла сама самостійно цього зробити за станом здоров`я. Хто запрошував свідків і хто привіз секретаря виконкому сільської ради для складення заповіту вона вже не пам`ятає. [PERSON] в день складення заповіту вона не бачила ні в приміщенні будинку, ні на вулиці. [PERSON] проживала сама, родини у неї не було. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у 2014 році він разом з [PERSON] підписував заповіт [PERSON] на [PERSON] . Запросив його на підписання та привозив додому [PERSON] на своєму автомобілі [PERSON] . Коли підписували заповіт, то в будинку були він з [PERSON] , [PERSON] та представник сільської ради, хто саме вже не пам`ятає. Заходив чи ні в будинок сам [PERSON] він вже не памятає. Волевиявлення [PERSON] було вільним, заповіт прочитали вголос та підписали. За саму [PERSON] підписувала [PERSON] . Зауважень щодо складення, підписання заповіту не було, як не було і примусу до [PERSON] щодо складення заповіту. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] запропонував йому поїхати до [PERSON] та посвідчити те, що остання віддасть йому пай, на що він погодився. Разом з [PERSON] та [PERSON] на автомобілі останнього вони приїхали до [PERSON] додому. Ще там була [PERSON] та представник сільської ради. Вони всі зайшли до будинку та він розписався у відповідному документі на передачу паю як свідок. Заповіт складався зі слів [PERSON] , замість неї його підписала [PERSON] . Зауважень щодо складення заповіту у присутніх не було, [PERSON] ніхто не примушував складати заповіт. Їх всіх попередили про заборону розголошення змісту заповіту. Заслухавши пояснення сторін, свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] в с.Проточі Царичанського району Дніпропетровської області померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.07.2014 року (Т.1 а.с. 8), після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема, належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 2.690 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Зорянської сільської ради (Т.1 а.с. 9). Відповідно до Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» №157-VIII було об`єднано територіальні громади Зорянської та Могилівської сільських рад Царичанського району, землі Зорянської сільської ради відносяться до земель Могилівської сільських рад Царичанського району. Вказана обставина визнана та не заперечується сторонами. Згідно довідок виконавчого комітету Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 22.02.2023 року за №№ 160, 161 [PERSON] , яка померла [INFO] , на день смерті була зареєстрована і постійно проживала за адресою: [ADDRESS] з 1996 року (згідно погосподарської книги № 14 о/р № [NUMBER] за 2011-2015 р.р.) і на день смерті мала склад сім`ї одна (Т.1 а.с.10, 11). Заповіт від імені [PERSON] по Могилівській сільській раді зареєстровано за реєстровим № 08 від 14.02.2014 р. (Т.1 а.с. 12). Заповіт зареєстрований 02.06.2014 у Спадковому реєстрі за №56146372, стан його чинний, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №72225748 від 24.04.2023 року (Т.1 а.с. 35). Згідно копії заповіту від 14.02.2014 р., посвідченого секретарем виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за №08, [PERSON] усе належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповіла позивачу [PERSON] (Т.1 а.с. 28 зворот - 29). 24.04.2023 позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину? ? після померлої [INFO] [PERSON] (Т.1 а.с. 26). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В. від 24.04.2023 р. позивачу [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та роз`яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , внаслідок пропуску строків звернення із заявою про прийняття спадщини в 6-ти місячний термін з дня смерті [INFO] гр. [PERSON] та у зв`язку з не відповідністю вимогам законодавства посвідчувального напису заповіту (Т.1 а.с. 15). Інші спадкоємці, які прийняли у встановленому законом порядку спадщину після померлої [PERSON] , відсутні, що підтверджується копією спадкової справи №25/2023, яка заведена 24.04.2023 після померлої [INFO] [PERSON] (Т.1 а.с. 25-36). Як вбачається зі змісту заповіту від 14.02.2014 р., [PERSON] на випадок своєї смерті усе належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповіла [PERSON] . У заповіті зазначено, що у зв`язку з тим, що за станом здоров`я та похилим віком [PERSON] не може особисто прочитати текст заповіту вголос та власноручно підписати його, згідно зі ст.1253 ЦК України заповіт посвідчено в присутності свідків: [PERSON] , [INFO] , податковий номер [NUMBER] , який зареєстрований по [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , податковий номер [NUMBER] , який зареєстрований по [ADDRESS] . Заповіт складено у присутності секретаря виконкому за місцем проживання заповідача на дому за адресою: [ADDRESS] , в 11 год. 45 хв. в двох примірниках. Заповіт посвідчено 14.02.2014 року секретарем виконкому Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Рижко І.В. Заповіт записаний [PERSON] зі слів [PERSON] . Заповіт повністю прочитаний уголос до його підписання у присутності заповідача [PERSON] , запрошеними свідками [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з похилим віком та станом здоров`я [PERSON] , за її дорученням, у присутності [PERSON] та присутності свідків текст заповіту підписано [PERSON] о 13 год. 35 хв. Даний заповіт містить підписи свідків [PERSON] та [PERSON] , а також підпис [PERSON] . У заповіті вказано, що він посвідчений секретарем виконкому Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Рижко І.В., містить підпис секретаря, засвідчений печаткою Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області. Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 08 (а.с. 12). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Відповідно до частин другої, третьої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 30 грудня 2024 року у справі № 527/1229/24, від 31 липня 2024 року у справі № 127/2149/21. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Велика Палата Верховного Суду постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) вказала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. З урахуванням наведених мотивів Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові дійшла висновків про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року справі № 6-496цс17, про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке: - необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; - втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини; - спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; - тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування). Відповідно до вимог статті 1 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (тут і далі - Закон № 3425-XII у редакції, чинній на момент смерті заповідача) нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. У сільських населених пунктах нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. За вимогами статті 37 Закону № 3425-XII у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних). Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі (стаття 63 Закону № 3425-XII). Відповідно до частини першої статті 60 Закону № 3425-XII нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, за місцем відкриття спадщини за заявою спадкоємців або за повідомленням фізичних та юридичних осіб, або на підставі рішення суду про оголошення фізичної особи померлою чи за своєю власною ініціативою вживає заходів до охорони спадкового майна, коли це потрібно в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів, кредиторів або держави. Ці заходи вживаються ними безпосередньо або шляхом доручення нотаріусам чи посадовим особам органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням майна. Згідно з пунктом 2.2 глави 9 та пунктом 3.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України? від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті баби позивача), при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту та повідомляє про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Для того щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Як встановлено в судовому засіданні, спадкова справа №25/2023 після смерті [PERSON] заведена приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В. 24 квітня 2024 року після надходження до нотаріальної контори заяви [PERSON] від 24 квітня 2024 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Інші спадкоємці, які б прийняли у встановленому законом порядку спадщину після смерті [PERSON] , відсутні. Оскільки спадкова справа не заводилась, повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом не здійснювались. Таким чином, судом встановлено, що позивач не є родичем спадкодавця [PERSON] та спадкоємцем за законом після її смерті, дізнався про існування заповіту лише у лютому 2023 року, після чого звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. На підставі наведеного, оскільки позивач не є родичем померлої, відповідно не є спадкоємцем за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом та, не маючи права на спадщину за законом після смерті спадкодавця, не знав про існування заповіту, що унеможливило його своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, суд приходить до висновку про поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Суд відноситься критично до показань свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що їх на складання заповіту запросив позивач [PERSON] , який також був присутній при складанні заповіту, оскільки зазначені показання суперечать змісту власноручно ними підписаного заповіту [PERSON] , у якому [PERSON] у якості присутніх осіб не зазначений, а у змісті заповіту вказано, що свідки були запрошені самою [PERSON] . Більш того, показання свідків [PERSON] та [PERSON] в даній частині спростовані в судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] та позивача [PERSON] , які категорично заперечили присутність останнього при складенні заповіту та обізнаність його з фактом складення цього заповіту. Суд також не бере до уваги заяву представника відповідача про обізнаність позивача про наявність заповіту на його ім`я через те, що позивач здійснював обробіток спірної земельної ділянки померлої [PERSON] , оскільки зазначений факт не свідчить про обізнаність позивача з наявністю на його ім`я заповіту. Щодо заяви представника відповідача про відсутність повноважень у секретаря Могилівської сільради на посвідчення заповіту суд зауважує, що на підтвердження даної позиції представником відповідача не надано жодного доказу. Більш того, суд зауважує, що штучно віднаходити підстави для того, аби визнати заповіт нікчемним, зокрема з тих підстав, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт особи, місце проживання якої не входить до відповідної територіальної громади, не відповідає засадам розумності та справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Зазначений факт не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України. Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном. Слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину. Вищевказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі №700/135/17; постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 по справі №522/9893/17. Поміж тим, як встановлено в судовому засіданні заповіт [PERSON] , який повністю відповідає її волі, посвідчено уповноваженою особою органу місцевого самоврядування з дотриманням вимог щодо посвідчення заповіту, визначених ЦК України та Порядком, зокрема заповіт складено зі слів заповідача в її присутності; у зв`язку з тим, що через свої фізичні вади (похилий вік та незадовільний стан здоров`я) заповідач не могла самостійно прочитати заповіт та власноручно підписати його, то зміст заповіту було прочитано вголос свідками, підписано уповноваженою особою [PERSON] за присутністю свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили в судовому засіданні вказані обставини, заповіт зареєстровано в спадковому реєстрі. Підстав нікчемності заповіту, які визначені у ч.1 ст.1257 ЦК України, суд не вбачає. Поміж тим, на теперішній час вищевказаний заповіт є дійсним, з огляду на вимоги презумпції правомірності правочину (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19; постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21). Суд зауважує, що питання недійсності заповіту не є предметом даного судового розгляду, оскільки даний факт виходить за межі заявлених позовних вимог та не впливає на встановлення факту поважності чи неповажності причин пропуску строку прийняття спадщини. Само по собі невизнання заповіту представником відповідача за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання даного правочину недійсним, не має будь-якого правового значення та не тягне ніяких юридичних наслідків. Доказів визнання заповіту [PERSON] недійсним суду не надано. Щодо відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з невідповідністю посвідчувального напису заповіту вимогам законодавства суд зауважує, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії не є оспорюванням чи невизнанням заповіту та, за наявності для того підстав, позивач не позбавлений можливості пред`явити позов про визнання права власності на таке майно в порядку спадкування за заповітом. Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним доказам, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення? ? [PERSON] додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 536,80 грн. (Т.1 а.с.1), за подання апеляційної скарги в сумі 1610,40 грн. (Т.1 а.с.165), за подання касаційної скарги в сумі 2147,20 грн. (Т.1 а.с.185), а всього 4294,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved