Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] в особі представника адвоката Мензак Ю.Ю. звернулись до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до СТОВ «СТМКБ», третя особа Берегівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору оренди. Зокрема, позивач просить суд визнати недійсним договір оренди земельних ділянок, який укладений 14 лютого 2006 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (від імені якого діє Товт М.М.) та СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИМ ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СТМКБ" у особі директора Котубей Д.Л. та засвідчений Берегівською державною нотаріальною конторою за № І-775 стосовно земельних ділянок поза межами села Запсонь Берегівського району, загальною площею 14 га. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були власниками земельних ділянок загальною площею 14 га, на території Запсоньської сільської ради, за межами населеного пункту с. Запсонь Берегівського району, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У подальшому, дані ділянки за договорами купівлі-продажу придбала [PERSON] .. У першій половині серпня до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернувся [PERSON] , який пред`явив нотаріально засвідчений договір оренди земельних ділянок, який укладений 14 лютого 2006 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (від імені якого діє Товт М. М.) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "СТМКБ" у особі директора Котубей Д.Л. стосовно земельних ділянок поза межами села Запсонь Берегівського району, загальною площею 14 га, заявивши таким чином своє право на ці земельні ділянки. Разом з тим, за твердженням вищенаведених осіб, вони відповідний договір оренди не укладали, підписів своїх не ставили. Раніше цього договору оренди вони не бачили та не знали про його існування. При цьому, вказаний договір оренди земельних ділянок не зареєстрований. У зв`язку з чим, та іншими порушеннями стосовно зазначеного договору до Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, внесено відомості до ЄРДР за №12025078060000096. Крім цього, позивачі зазначили, що орендар земельною ділянкою не користувався взагалі та орендну плату не сплачував. Посилання відповідача на те, що ТОВ «СТМКБ» здійснило розрахунок (сплатило оренду плату) з усіма орендодавцями за період з 2006 по 2025 рік включно в сумі 46272 грн. є безпідставним та не підтверджено належним доказами. Разом з цим, договір оренди від 2006 року не містить домовленості сторін про сплату орендної плати авансом наперед. Так, відповідачі жодної орендної плати від ТОВ «СТМКБ» не отримували, видатковий касові ордера не підписували, таким чином у відповідача відсутні докази сплати ним орендної плати відповідачам. Враховуючи вищенаведене, позивачі звернулись до суду із вказаним позовом. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області 07.07.2025 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами. 02 жовтня 2025 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано письмові пояснення відповідача СТОВ «СТМКБ», згідно яких зазначено, що на вказаному Договорі оренди земельних ділянок від 14.02.2006 року, укладеного між Орендодавцями та Орендарем, що посвідчений Кирияк К.М., державним нотаріусом Берегівської нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за №1-775, наявна відмітка (гербова печатка та підпис Голови Запсоньської сільської ради Л.Б.Товт ) від 10.03.2006 року про його реєстрацію, що була проведена за Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР. У серпні 2024 року СТОВ «СТМКБ» стало відомо, що Орендодавці здійснили відчуження належних їм земельних ділянок, які є предметом чинного договору оренди, без урахування переважного права СТОВ «СТМКБ» на їх придбання у власність, передбаченого законодавством. У зв`язку з чим, у жовтні 2024 року СТОВ «СТМКБ» звернулося до суду із позовом до [PERSON] та орендодавців із позовом про переведення прав та обов`язків покупця у договорі купівлі-продажу земельних ділянок та визнання права власності на земельні ділянки. Відповідач вважає позовні вимоги, заявлені позивачами у даній справі, такими, що є необґрунтованими та не підтверджені жодними доказами. За змістом Договору оренди земельних ділянок орендодавці добровільно (для ведення сільського господарства, зайняття іншими видами діяльності, на основі об`єднання своїх земельних ділянок та майнових паїв, оренди земельних ділянок) передали у оренду СТОВ «СТМКБ» власні земельні ділянки. Таким чином, наведеним спростовується твердження представника позивачів про те, що Позивачі не мали жодного наміру укласти договір оренди земельних ділянок та не підписували Договір оренди земельних ділянок. Також, позивачами (орендодавцями) не надано суду доказів того, що Договір оренди земельних ділянок №1-775 було вчинено із дефектом волевиявлення під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості чи тяжкої обставини. Орендодавцями не надано суду доказів того, що вони зверталися до СТОВ «СТМКБ», із заявами/ вимогами (усними, письмовими) про необхідність сплати орендної плати Товариством, збільшення розміру орендної плати з будь-яких мотивів, або доступу до переданих в оренду земельних ділянок для контролю за додержанням умов договору чи необхідністю врегулювання будь-яких питань. Крім цього, відповідач зазначив, що наявний факт реєстрації договору оренди органом, який був наділений, на час укладення Договору оренди земельних ділянок, згідно Закону правом на таку реєстрацію. Відповідач не погоджується з викладеними у позовній заяві вимогами та заперечує проти їх задоволення. Посилання позивача на подання заяви до Берегівського районного відділу поліції та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025078060000096 не може слугувати підставою для визнання договору оренди земельних ділянок недійсним. Позивачами не доведено фактів порушення, невизнання або оспорювання їх прав, свобод чи інтересів. Крім цього, з часу укладення договору оренди земельних ділянок пройшло більше 19 років. Враховуючи дату укладення договору 14.02.2006 року, позовна давність для звернення з вимогою про визнання його недійсним сплила. Подання позову у 2025 році свідчить про пропуск строку позовної давності. Тому, 02 жовтня 2025 року відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності у даній цивільній справі. 07 липня 2025 року та 10 листопада 2025 року у задоволенні клопотань представника позивачів про витребування доказів ухвалами Берегівського районного суду Закарпатської області було відмовлено. Берегівським районним судом Закарпатської області 09 листопада 2025 року отримано додаткові пояснення відповідача, згідно яких останній просив у задоволенні клопотання представника позивачів про витребування доказів відмовити, застосувати до позовних вимог строки позовної давності, а у задоволенні позовних вимог відмовити. 30 січня 2026 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано клопотання представника позивачів про долучення до матеріалів справи доказів, які підтверджують факт спадкування майна позивачами [PERSON] та [PERSON] в порядку ст. 83 ЦПК України. 25 лютого 2026 року відповідачем подано до суду додаткові пояснення, в яких заперечує щодо долучення додаткових доказів поданих представником позивачів у зв`язку з порушенням строку і порядку їх подання. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відповідач відзив щодо позову не подав. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, судом було встановлено, що 14 лютого 2006 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (від імені якого на підставі довіреності від 14.02.2006 року діє Товт М.М.) та СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИМ ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СТМКБ» укладено Договір оренди земельних ділянок стосовно земельних ділянок, загальною площею 14 га, які знаходяться поза межами населеного пункту села Запсонь Берегівського району Закарпатської області. Умовами вказаного договору в тому числі визначено умови зміни, припинення і розірвання договору, а також орендну плату. Крім цього, у Договорі оренди земельних ділянок зазначено, що невід`ємною частиною договору є: Державні акти про право приватної власності на землю; план земельних ділянок та кадастровий план з відображенням обмежень у їх використанні та встановлених земельних сервітутів; Акт прийому-передачі земельної ділянки (а.с. 29-32). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та іншої діяльності. Зобов`язання орендодавця і орендаря земельної ділянки виникають на підставі укладеного договору оренди землі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 14 Закону № 161-ХІV, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. В порядку ст. 16 Закону № 161-ХІV, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 статті); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 статті); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 статті); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 статті). В порядку ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 статті); якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. До такого висновку дійшов Верховний Суд приймаючи постанову у справі № 145/374/17 від 06.03.2019 року та у справі № 394/559/17 від 22.03.2019 року. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Разом з тим, така державна реєстрація оспорюваного Договору оренди земельних ділянок не була проведена, що підтверджено повідомленням Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №29-7-0.31-4056/2-24 від 19.08.2024 року. Судом встановлено, що з даного повідомлення вбачається, що договір оренди земельної ділянки площею 14,0 га за межами села Запсонь Берегівського району Закарпатської області, укладений між громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (від імені якого на підставі довіреності від 14.02.2006 року діє [PERSON] ) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «СТМКБ», в книгах записів договорів оренди земельних ділянок не зареєстрований (а.с. 61). Тобто, такий договір не є та не був чинним, а тому не створює юридичних наслідків. Позаяк, відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції станом на 14.02.2006 року, державна реєстрація прав є публічною, здійснюється місцевим органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані речові права та їх обмеження в порядку, встановленому законом. Пунктом 12 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції станом на 14.02.2006 року визначено, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, зокрема, договори про оренду строком більше одного року. Отже, станом на 14.02.2006 року (момент укладення оспорюваного договору) повноваження стосовно державної реєстрації прав на території Берегівського району Закарпатської області були у структурного підрозділа Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. При цьому, у разі проведення державної реєстрації договору на ньому повинен був бути проставлений реєстраційний номер. Разом з цим, оспорюваний договір засвідчений гербовою печаткою та підписом голови Запсоньської сільської ради Берегівського району Закарпатської області 10 березня 2006 року, що не свідчить про проведення державної реєстрації договору в установленому законом порядку. Також, у разі проведення державної реєстрації відповідні відомості мали бути внесені до реєстру речових прав. Порядок здійснення державної реєстрації договорів оренди землі на час укладення відповідачем договорів оренди регламентовано Порядком державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 та Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Держкомзему України від 02.07.2003 року № 174 та зареєстрований Міністерством юстиції України 25.07.2003 року за № 641/7962. За приписами пункту 2 вказаного Порядку № 2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Відповідно до пункту 1.2. Тимчасового порядку, книга записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі це документ суворого обліку, який є складовою частиною державного реєстру земель та містить відомості про зареєстровані державні акти на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою та договори оренди (суборенди) землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок. Згідно з пунктом 4.2. Тимчасового порядку, державна реєстрація договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації. У пункті 3.2. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.02.1999 року № 43 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 року за № 354/3647, державна реєстрація договорів оренди землі здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. Крім того, згідно п. 11 Порядку № 2073, Державний орган земельних ресурсів у 20- денний термін перевіряє подані документи на відповідність чинному законодавству та за результатами перевірки готує висновок про державну реєстрацію або обґрунтований висновок про відмову у такій реєстрації і передає реєстраційну справу відповідно виконавчому комітету сільської, селищної та міської ради, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям за місцем розташування земельної ділянки для засвідчення факту державної реєстрації або відмови у такій реєстрації. При цьому, суд констатує, що лист Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 3014/02-29 від 13.12.2024 року та лист Косонської сільської ради Берегівського району Закарпатської області № Д-366 від 12.12.2024 року, згідно якого державна реєстрація вказаного договору оренди землі проводилась виконавчим комітетом Запсонської сільської ради Берегівського району Закарпатської області не може бути належним доказом проведення державної реєстрації договору оренди, оскільки згідно вимог діючого, на час укладення оспорюваного договору, законодавства державну реєстрацію договору оренди землі мав здійснювати структурний підрозділ Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України, яким таку державну реєстрацію не проведено в порушення вимог Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 та Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України від 02.07.2003 року № 174 та зареєстрованого Міністерством юстиції України 25.07.2003 року за № 641/7962. Крім того, згідно п. 3.2.2 Договору оренди земельних ділянок від 14.02.2006 року зазначено, що Орендар має право вимагати надання орендодавцями для використання земельних ділянок після державної реєстрації договору оренди, а згідно п.3.2.3 даного Договору Орендар зобов`язаний приступити до використання орендованих земельних ділянок після державної реєстрації договору оренди землі. Тобто, Орендар не мав права вимагати передачу в користування вказаних земельних ділянок та її використовувати їх, оскільки до моменту державної реєстрації в нього не виникало права оренди земельної ділянки, а в Орендодавців не виникало жодних обов`язків перед Орендарем. Так, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 січня 2020 року по справі № 322/1178/17, провадження № 14-338цс19, зауважила, що Верховний Суд України не відступав від висновку, зробленого у постановах від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162ц13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), та вказала, що з огляду на тлумачення статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору оренди) правове значення державної реєстрації полягає в тому, що правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення. Як наслідок, за відсутності державної реєстрації правочин (договір) слід вважати невчиненим (неукладеним). За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.122021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21)). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (пункт 72), від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (пункт 95)). На відміну від нікчемності, оспорюваність правочину зумовлює його правомірність для суду крім випадків, коли сторони заявили відповідні доводи вимоги. Процесуальні кодекси в такому разі істотно обмежують процесуальні можливості суду встановлювати недійсність правочину з власної ініціативи та керуватися наслідками такої недійсності. Відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. За висновками Великої Палати Верховного Суду такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину недійсним, застосовується лише до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує висновок щодо нікчемності правочину. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Подібні висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (пункти 53, 54), від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (пункти 74,75), від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (пункт 86), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 153) та інших. Тому, враховуючи вищенавелені вимоги закону та позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, з огляду на досліджені судом докази, суд приходить до висновку про нікчемність оспорюваного Договору оренди земельних ділянок від 14 лютого 2006 року. Крім цього, згідно ст. 17 Закону України «Про оренду землі», передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Відповідно до п.3.1.3 Договору оренди земельних ділянок від 14.02.2006 зазначено, що земельні ділянки передаються в оренду по акту прийому-передачі. Пунктом 3.2.3 оспорюваного Договору визначено, що орендар зобов`язаний приступити до використання орендованих земельних ділянок після державної реєстрації договору оренди. Разом з тим, акти приймання передачі вказаних у договорі про оренду земельних ділянок, які є невід`ємною частиною договору оренди землі у матеріалах справи відсутні та відповідачем у підтвердження своєї позиції теж не надано. Згідно з частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведені обставини справи та оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом, з наявних в матеріалах справи доказів, які визнані судом належними та допустимими, встановлено нікчемність договору оренди земельних ділянок від 14 лютого 2006 року у зв`язку з порушенням його державної реєстрації згідно вимог закону, що є обов`язковою умовою. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При цьому, посилання відповідача на порушення строків та порядку подання представником позивачів доказів, які підтверджують факт спадкування майна позивачами [PERSON] та [PERSON] не впливають на факт визнання договору оренди земельних ділянок недійсним в межах заявлених позовних вимог, а стосуються лише права позивачів на звернення до суду. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вищенаведене, суд з дотриманням вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що заявлена представником позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] адвокатом Мензак Ю.Ю. вимога про визнання недійсним договору оренди земельних ділянок є частково обгрунтованою, а саме доведено належними та допустимими доказами нікчемність договору оренди земельних ділянок, тому позовну заяву слід задовольнити частково. Щодо застосування строків позовної давності, заявлених відповідачем, суд констатує наступне. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] набула права власності на земельні ділянки: 29.12.2022 року (договора купівлі-продажу №3016, №3017 від 29.12.2022 року), 23.11.2023 року (договора купівлі-продажу №3707, №3708 від 23.11.2023 року), 07.02.2024 року (договора купівлі-продажу №453, №452 від 07.02.2024 року), 01.04.2024 року (договора купівлі-продажу №1236, №1235 від 01.04.2024 року), 20.05.2024 року (договір купівлі-продажу №2119 від 28.05.2024 року) та 18.06.2024 року (договір купівлі-продажу №759 від 18.06.2024 року). Вказане підтверджено наявною в матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24.09.2024 року (а.с. 21-27) та Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с. 33-46). При цьому, дану позовну заяву подано до суду 24 червня 2025 року. Тобто, з часу коли власник земельних ділянок довідався або міг довідатися про його порушене право не минуло три роки, що свідчить про відсутність підстав для застосування строків позовної давності у даній цивільній справі.

Outcome: partial