Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Представник позивача, адвокат Ткаченко Б. Р., звернувся до суду із даним позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що на підставі договору міни квартири на житловий будинок від 20.06.2001 року, посвідчений нотаріусом, за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами та забудовами загальною площею 59,21 кв. м., а жилою площею 45,03 кв. м., літ. А-1-а-а1, з огорожею та водопроводом в [ADDRESS] . Через воєнні дії рф та окупацію позивачка була вимушена переміститися в м. Бахмут Донецької області до м. Одеси. На час реєстрації права власності на спірну часту будинку права власності реєструвалося в органах БТІ, а Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно на той час не було. Однак з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 1/3 частини вказаного будинку позивачка звернулась до державного реєстратора, проте у здійсненні реєстрації права власності було відмовлено на підставі рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 78505522 від 22.04.2025 р. Виходячи з того, що право власності на вказану квартиру набуте на законних підставах та підтверджується оригіналом свідоцтва про право власності, проте отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності на будинок у БТІ з тимчасово окупованої території України на даний час неможливо, то право позивача як власника порушено, тому просила суд визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами та забудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 59,21 кв. м., жила площа 45,03 кв. м.). Ані позивачка, [PERSON] , ані її представник, адвокат Ткаченко Б. Р., до судового засідання не з`явились, надавши заяву з проханням провести розгляд справи без їх участі, наполягаючи при цьому на задоволенні поданого позову. Представники відповідача, Бахмутської міської військової адміністрації Донецької області Донецької області, до судового засідання також не з`явились, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, не надавши суду жодних клопотань чи заяв по суті справи. Суд зауважує, що на підставі положень ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК, у даному випадку немає. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом було встановлено, що на підставі договору міни квартири на жилий будинок від 20 червня 2001 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 2-3387, виконаний державним нотаріусом Першої артемівської нотаріальної контори, вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули у власність жилий будинок з усіма надвірними спорудами та забудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] , в складі одноповерхового жилого будинку літ. А-1-а-а1 (жила площа 45,03 кв. м., загальна площа 59,21 кв. м.), з огородженням та водопроводом, право власності яких на таке нерухоме майно по 1/3 частки за кожним було зареєстровано 21 червня 2001 року бюро технічної інвентаризації міста Артемівськ. Суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, який набув чинності 1 січні 2004 року, передбачено, що такий ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. За ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на спірну квартиру набувалось в порядку, який існував на час оформлення на неї права власності, тобто станом на 2001 рік. Згідно із ст. 128 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. Суд зазначає, що на підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, які були чинними на момент набуття права власності на спірну нерухомість позивачем, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна шляхом проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна державними комунальними підприємствами - бюро технічної інвентаризації, де власники незалежно від форми власності проводили державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна в обов`язковому порядку на підставі правовстановлюючих документів. Як було встановлено судом державна реєстрація права власності 21.06.2001 року в КП «Бахмутське Бюро Технічної Інвентаризації» за [PERSON] на 1/3 частки будинку [ADDRESS] була доведена представником позивача. За змістом ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, суд за матеріалами справи встановив, що [PERSON] у законний спосіб свого часу набула право власності на 1/3 частки будинку [ADDRESS] , що підтверджується правовстановлюючими документами на таку нерухомість. Суд в цьому сенсі також зазначає, що згідно із п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Так згідно із ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд також зазначає, що відповідно до «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, вбачається, що м. Бахмут Бахмутського району Донецької області є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України. З огляду на викладене вмотивування та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачкою вимоги є обґрунтованими, тому внаслідок відсутності відомостей про право власності в державних реєстрах права власності на спірну нерухомість та неможливість доступу до архіву БТІ в м. Бахмут слід визнати за [PERSON] за рішенням суду право власності на 1/3 частку буд. [ADDRESS] .

Outcome: approved