Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

В квітні 2025 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про захист порушеного авторського права на твір образотворчого мистецтва. Просив: визнати факт порушення [PERSON] виключного авторського права на твір образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize»; зобов`язати [PERSON] припинити порушення авторських прав шляхом вилучення з продажу і знищення всіх примірників товару з використанням твору « [INFO] »; стягнути з відповідача на його користь компенсацію за порушення авторських прав у розмірі 575 320,00 грн; вирішити питання про судові витрати. Позовні вимоги обгрунтував наступним. В 2024 третя особа [PERSON] своєю творчою працею створила твір образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize». Авторське право на нього зареєстроване Державною організацією «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (УКРНОІВІ) та видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 31.03.2025. В подальшому 01.04.2025 між [PERSON] та позивачем у справі [PERSON] укладено ліцензійний договір №1 про надання дозволу на використання об`єкта твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize». Відповідно до п.2.1 вказаного договору [PERSON] на строк дії договору надано дозвіл на використання твору образотворчого мистецтва « [INFO] ». В свою чергу позивач у справі зобов`язався сплачувати обумовлені даним договором ліцензійні платежі та виконувати інші передбачені договором зобов`язання. Датою початку використання позивачем твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» є дата підписання обома сторонами акту приймання передачі, а саме 01.04.2025. Перелік прав позивача [PERSON] , як ліцензіата, зазначений у п.2 виключної ліцензії, яка є додатком №2 до ліцензійного договору №2. Зокрема, закріплені такі правомочності, як: забороняти використовувати твір образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» третім особам та вживати будь-які заходи щодо заборони використовувати твір образотворчого мистецтва третім особам, в тому числі звертатись до суду. 16.04.2025 позивач [PERSON] в соціальній мережі «Instagram» натрапив на футболку, на якій зображений твір образотворчого мистецтва « [INFO] ». За завданням позивача, [PERSON] через соціальну мережу «Instagram» зі сторінки «магазин одягу «Trendboguslav» господарську діяльність через яку веде відповідач [PERSON] , замовила футболку, на якій зображено твір, майнові права на який передано позивачу. Після здійснення оплати замовлення, [PERSON] відправила [PERSON] перевізником «Нова Пошта» замовлену футболку із зображенням твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» та футболка була отримана замовником. Таким чином, на переконання позивача, відповідач у справі [PERSON] використовує твір образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» без дозволу позивача, чим порушує майнові права останнього та завдає йому майнових збитків. З посиланням на п.4 ч.3 ст.55 Закону України «Про авторське право та суміжні права» просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію в сумі 575 320,00 грн, що вважав ефективним, співрозмірним і стримуючим. (Т.1 а.с.1-8). 02.06.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Чернобая О.В. на позовну заяву. Зазначив, що відповідач вважає пред`явлений позов безпідставним, необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що надане позивачем свідоцтво № 134757 від 31.03.2024 не містить зображення твору, у зв`язку із чим неможливо встановити, що у свідоцтві та ліцензійному договорі, а також на проданій відповідачкою футболці йдеться про один і той самий товар. Відповідач не є виробником футболки, а є роздрібним продавцем одягу та супутніх товарів та здійснює роздрібний перепродаж товарів, куплених нею у оптових постачальників, зокрема на ринку «7-й кілометр» в м.Одеса. Футболка, разом із іншими товарами була придбана відповідачем у ФОП [PERSON] . Наскільки відомо відповідачу, подібного роду одяг з такими самими або дуже схожими малюнками вже протягом довгого часу знаходиться у продажу на різних інтернет-ресурсах. Відповідач не знала і не могла знати про факт створення об`єкту третьою особою. Відповідач [PERSON] не здійснювала відтворення, а лише придбала в ФОП [PERSON] та, в подальшому, продала футболку, на якій за твердженням позивача відтворено об`єкт, який позивач називає твір образотворчого мистецтва « [INFO] ». Існують випадки, коли різними особами в різних місцях створюються об`єкти, які не тільки дуже схожі між собою, але є тотожними (ідентичними). Це має місце в разі використання цими особами різного роду комп`ютерних програм для створення об`єктів не людьми, а програмами штучного інтелекту. Правовий режим таких об`єктів встановлений ст.33 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Так, відповідач заявляє, що на футболці, яка була нею продана, відтворений не той об`єкт, який позивач називає твором образотворчого мистецтва під назвою « [INFO] » і права на який належать позивачу. Крім того, факт створення третьою особою твору саме в квітні 2024 року не підтверджений належними і допустимими доказами; в заяві, яку подавала третя особа, відсутні відомості про оприлюднення твору, тобто твір не був доведений до загального відома. Відповідачем в інтернет ресурсі Pinterest виявлено об`єкт майже ідентичний тому, який був зображений на проданій футболці, та який належить Eroka Brawne. Різниця в малюнках полягала в тому, що на проданій футболці на коті Сфінкс зображено ошийник з гострими на вигляд шипами. В ході переписки із Eroka Brawne виявлено, що малюнок було створено за допомогою програми MidJourney, яка є програмою штучного інтелекту. Таким чином, позивачем не доведено, що зображення, яке містилось на проданій футболці є відтворенням саме того об`єкту, який позивач називає твором образотворчого мистецтва « [INFO] », а не ідентичного об`єкту, створеного іншою особою. Позивачем не проводилася судова експертиза на предмет з`ясування питання стосовно того, чи дійсно на проданій відповідачем футболці відтворений саме той об`єкт, який позивач називає твором образотворчого мистецтва « [INFO] ». Щодо заявленого позивачем розміру компенсації в сумі 575 320,00 грн зазначив, що він не відповідає встановленому законодавцем в ст.55 Закону України «Про авторське право і суміжні права» принципу співрозмірності. В діях відповідача відсутні систематичність, наміри порушити чиїсь права, чи умисел на таке порушення. Судові витрати просить покласти на позивача. (Т.1 а.с.66-72). 02.06.2025 від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначив, що відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про авторське право і суміжні права» - авторське право на твір виникає внаслідок його створення. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми. Наказом Міністерства Економіки України від 16.08.2023 № 11319 затверджено «Порядок державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються майнових прав на твір». Відсутність зображення твору безпосередньо у свідоцтві № [NUMBER] від 31.03.2025 не спростовує факту його реєстрації та належності прав позивачу. Свідоцтво підтверджує реєстрацію, а зображення твору є частиною матеріалів заяви, які УКРНОІВІ зберігає. Продаж відповідачем футболки з неправомірно відтвореним зображенням твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» є актом розповсюдження. Незнання відповідача про порушення авторських прав не звільняє її від відповідальності. Відповідач, як суб`єкт господарювання, повинна була перевірити походження товару на наявність дозволів на використання інтелектуальної власності. Підприємницька діяльність пов`язана із ризиками, один з яких відповідальність за реалізацію товару, який порушує чиїсь права, зокрема права інтелектуальної власності. Цивільна відповідальність за порушення авторських прав є об`єктивною та не залежить від умислу чи знання. Об`єктивний характер означає, що для притягнення до цивільно-правової відповідальності достатньо самого факту порушення права. Щодо доводів про придбання футболок у ФОП [PERSON] , що стороною відповідача підтверджується копіями накладної та банківської квитанції зазначив, що надана відповідачем копія накладної про придбання товарів не має обов`язкових реквізитів первинного документу, визначених ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та неможливо ідентифікувати осіб, які брали участь у цій господарській операції. Авторське право виникає з моменту його створення, а не з моменту його оприлюднення чи реєстрації. Для виникнення авторського права на твір не вимагається його оприлюднення. Реєстрація авторського права в УКРНОІВІ є факультативною процедурою. Повідомлення відповідача про «ідентичний» малюнок у Pinterest чи MidJourney без підтвердження, що саме він був використаний не має доказової сили. Наданий відповідачем скріншот листування з Eroka Brawne не є належним доказом в розумінні ЦПК України. Щодо заявленої суми компенсації 575 320,00 грн зазначив, що розмір компенсації за порушення авторського права передбачений ст.55 Закону України «Про авторське право і суміжні права» може становити від 2 до 200 прожиткових мінімумів. Позивач має право вимагати компенсацію в межах цього діапазону. Метою компенсації є не лише відшкодування прямої шкоди (упущеної вигоди), а й стримування від подальших порушень та відновлення порушених прав. Вона не обов`язково повинна бути прямо пропорційна доходу порушника від одного продажу. Високий розмір компенсації є способом захисту прав інтелектуальної власності та запобігання їх подальшому порушенню. (Т.1 а.с.89-94). 10.06.2025 до суду надійшли заперечення представника відповідача адвоката Чернобая О.В. на відповідь на відзив на позовну заяву. Представник відповідача зазначив, що доданими до позовної заяви доказами не підтверджується, що права позивача стосуються саме об`єкту, зареєстрованого за свідоцтвом № [NUMBER] від 31.03.2025, оскільки позивачем суду не надано «спірне зображення», не зазначено місцезнаходження оригіналу «спірного твору», відсутні докази його оприлюднення. Згідно ч.1 ст.426 ЦК України, способи використання об`єкта права інтелектуальної власності визначаються цим Кодексом та іншим законом. Такі способи передбачені ч.2 ст.12 Закону України «Про авторське право і суміжні права», першим з яких є «відтворення творів». Відповідач не здійснювала «відтворення» спірного об`єкту, а лише здійснила роздрібний продаж футболки з вже відтвореним на ній певним зображенням. Згідно п.50 ч.1 ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» - розповсюдження це будь-яка дія, за допомогою якої оригінали або інші примірники об`єктів авторського права та /або суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці способом, у тому числі першого продажу чи іншого першого відчуження оригіналів або інших примірників об`єкта авторського права та/ або суміжних прав. Таким чином, на переконання представника відповідача, позивачем не доведено факту використання відповідачем об`єкту у той спосіб, який законом визначається як спосіб використання твору, що свідчить про недоведеність позовних вимог. Посилання позивача на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є помилковим, оскільки згідно ст.2 цього Закону він поширюється на юридичних осіб та регулює відносини між цими особами та державними контролюючими органами, тобто адміністративні відносини. Аналіз ст.3 доданого до позову ліцензійного договору від 01.04.2025 та п.2 тексту доданої до цього договору ліцензії дозволяють стверджувати, що позивач не володіє правом на використання об`єкту у спосіб «розповсюдження», в тому розумінні, в якому ця категорія визначається в п.50 ч.1 ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Це дає підстави стверджувати про відсутність у позивача порушених прав, наслідком чого є відмова у задоволенні позову. Позивачем не доведено, що розміщення в мережі Інтернет фотографій, одягнутих в одяг з нанесеними на цей одяг малюнками людей, якимось чином стосується авторських прав на такі малюнки. Питання відшкодування шкоди чи стягнення компенсації є деліктними правовідносинами. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. В задоволенні позову просить відмовити. (Т.1 а.с.97-100). 08.10.2025 позивачем [PERSON] надано додаткові письмові пояснення щодо нотаріального свідчення Eroka Brawne, долученого стороною відповідача. Позивач зазначив наступне. Так, сам факт нотаріального посвідчення не створює та не підтверджує авторського права. Нотаріус не встановлює авторство, а лише засвідчує справжність підпису або дату подання документу. У наданій декларації відсутні будь-які відомості, що дозволяють ідентифікувати об`єкт авторського права. Відсутні посилання на норми законодавства, за якими цей документ підтверджує авторство. Декларація не є належним і допустимим доказом авторства, оскільки вона лише відображає особисту думку заявника, не містить ідентифікаційних даних про твір і не підтверджує юридичний факт створення. Вказана декларація суперечить попереднім доводам Eroka Brawne. Долучене зображення не доводить, що воно створене нею за допомогою Midjourney. (Т.1 а.с.210-212). 24.11.2025 третьою особою [PERSON] надані письмові відповіді на питання, поставлені представником відповідача відповідно до ст.93 ЦПК України, щодо створення твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize». (Т.1 а.с.240). 19.01.2026 відповідачем [PERSON] подано додаткові пояснення, в яких зазначила, що вона є суб`єктом господарювання та здійснює інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах. 10.04.2025 вона придбала у [PERSON] дві футболки, на яких зображено малюнок «Сфінкс». Одну з цих футболок нею було реалізовано представнику позивача. При купівлі і реалізації футболки нею не використовувався об`єкт авторського права, а здійснено реалізацію товару футболки, а не примірника твору образотворчого мистецтва. Таким чином відсутні підстави для застосування у даному спорі норм Закону України «Про авторське право та суміжні права». Відповідачем було продано представнику позивача товар футболку, на якій розміщено малюнок кота «Сфінкс», а не примірник твору образотворчого мистецтва і представником позивача придбаний саме товар футболка, а не малюнок. Відповідачем не здійснено розповсюдження і реалізацію твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize», а прибуток, який вона отримала прибуток від продажу саме футболки. На переконання відповідача позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту порушення його прав відповідачем. Долучена декларація авторства Eroka Brawne ставить під сумнів авторство [PERSON] . В задоволенні позову просить відмовити. (Т.2 а.с.53-57). Рух справи. 13.05.2025 ухвало суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. (Т.1 а.с.45) 19.06.2025 ухвалою суду клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Чернобая О.В. про витребування доказів, виклик та допит свідків задоволено частково: витребувано в ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» примірник твору від назвою « [INFO] », про реєстрацію якого було видано свідоцтво № [NUMBER] від 31.03.2025 в цифровій формі, в якій цей твір було подано на реєстрацію; витребувано у ФОП [PERSON] інформацію з питань, які поставлені стороною відповідача; витребувано у позивача [PERSON] речовий доказ - футболку, яка була придбана у відповідача [PERSON] , та на якій міститься зображення кота Сфінкса та яке, за твердженням позивача, є твором образотворчого мистецтва під назвою « [INFO] »; викликано свідка [PERSON] ; в частині клопотання про виклик та допит в якості свідка [PERSON] відмовлено. Клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Чернобая О.В. про зобов`язання позивача та третю особу надати відповіді на поставлені у відзиві на позовну заяву питання - задоволено частково: зобов`язано третю особу [PERSON] з дотриманням вимог ст. 93 ЦПК України як свідка надати письмові відповіді на питання представника відповідача. В підготовчому судовому засіданні оголошено перерву. (Т.1 а.с.126,133-135). 01.07.2025 позивачем [PERSON] надано речовий доказ за ухвалою суду. (Т.1 а.с.144-146). 07.07.2025 позивачем [PERSON] долучено відповідь УКРНОІВІ про надання електронних копій примірників творів за свідоцтвом від 31.03.2025 № [NUMBER] та копія твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize». (Т.1 а.с.148-151, 156-157). 09.07.2025 суду з ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» наданий примірник твору під назвою « [INFO] (Т.1 а.с.159-160). 09.10.2025 ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Чернобая О.В. про поновлення строку на подання доказів та їх приєднання; поновлено представнику відповідача [PERSON] адвокату Чернобаю О.В. строк на подання доказів та приєднано до матеріалів справи копію нотаріальних свідчень [PERSON] з їх технічним нотаріальним перекладом та цифрову копію створеного нею за допомогою програми MidJourney об`єкту. Клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено частково; зобов`язано відповідача [PERSON] надати для огляду в судовому засіданні оригінал накладної про придбання товару у м.Одеса у ФОП [PERSON] та оригінал нотаріального свідчення [PERSON] . В підготовчому судому засіданні оголошено перерву. (Т.1 а.с.219,225-226). 09.01.2026 ухвалою суду відмовлено представнику відповідача адвокату Чернобаю О.В. у задоволенні клопотання про призначення комплексної судової фототехнічної і комп`ютерно-технічної експертизи. (Т.2 а.с.44-45) 28.01.2026 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. (Т.2 а.с.72). Стороною відповідача до судових дебатів в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України заявлено про подання доказів щодо розміру судових витрат після ухвалення рішення у справі. (Т.2 а.с.78). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав та доводів, зазначених у заявах по суті справи та просив задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідача [PERSON] позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що придбала 2 футболки із зображенням кота [INFO] у ФОП [PERSON] для здійснення їх перепродажу. Одна з цих футболок була нею реалізована [PERSON] , а ще одну зняла з продажу. Додатково зазначила, що оприлюднення твору не було здійснено, тому вона не могла здійснити перевірку наявності авторського права на зображення, яке нанесено на футболку. Додала, що відсутні докази того, що на футболці, яку вона продала, наявний саме твір образотворчого мистецтва « [INFO] », оскільки вона має нотаріальні свідчення [PERSON] про створення останньою схожого малюнка. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Чернобай О.В. просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку із необґрунтованістю. Підтримав позицію сторони відповідача, які зазначені ними у заявах по суті справи та письмовому тексті вступної промови. Додатково зазначив, що сторона відповідача має сумніви у твердженні позивача та третьої особи щодо факту створення твору образотворчого мистецтва « [INFO] »; в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б уможливлювали формування висновку та які би доводили, що спірний об`єкт є твором образотворчого мистецтва, а не продуктом діяльності штучного інтелекту; позивач надав суду не власну копію твору, а копію, отриману ним від УКРНОІВІ, тому відсутність оригіналу дає підстави стверджувати, що відповідно до ст.3 Закону України «Про авторське право і суміжні права», спірний об`єкт не підлягає правовій охороні в Україні; УКРНОІВІ не проводить жодних перевірок чи експертиз, тобто реєстрація авторського права здійснюється за заявочним принципом без перевірки наявності у заявника дійсних авторських прав; наявність свідоцтва не знімає тягар доведення і не скасовує обов`язок позивача та/або третьої особи довести факт створення об`єкту, як твору образотворчого мистецтва; позивачем спірний об`єкт не був оприлюднений; на футболці зображений не той малюнок, права на який належать позивачу; оскільки позивач не отримав від третьої особи права на «розповсюдження примірників твору» (п.2 Виключної ліцензії, п.4 ч.1 ст.12 Закону України «Про авторське право і суміжні права»), то він в силу вимог ст.1109 ЦК України не має такого права, яке він намагається заборонити відповідачу та не має права на позов; відповідачем не здійснювалися дії, які би могли порушувати передбачені в п.2 Виключної ліцензії способи; відповідач не перешкоджає позивачу наносити спірний об`єкт на товар, чи застосовувати його при наданні послуг, чи використовувати його поряд із фірмовим найменуванням чи торгівельними марками позивача; жодне з передбачених ліцензією прав відповідачем не порушуються; позивачем не надана суду копія Акту приймання-передачі свідоцтва, що вказує на те, що у позивача формально на даний час не виникло право на використання об`єкту ліцензії, тому у нього не виникло право на будь-який позов; оскільки положення п.5 Виключної ліцензії щодо спільності прав на заборону не відповідає вимогам виключності, позивач не має права на позов в тій редакції, в якій він пред`явлений. Таким чином, на переконання сторони відповідача, позивач не має права пред`являти позов про заборону використання та стягнення компенсації. Відповідно до п.50 ч.1 ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» - розповсюдження будь-яка дія, за допомогою якої оригінали або інші примірники об`єктів авторського права та/або суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці способом, у тому числі першого продажу чи іншого першого відчуження оригіналів або інших примірників об`єкта авторського права та/або суміжних прав. За матеріалами даної справи перший продаж футболки здійснив ФОП [PERSON] , відповідачем вже здійснений другий продаж, який згідно закону не вважається розповсюдженням. Відповідачем не вчинялися дії, які можуть бути кваліфіковані як порушення авторських прав. Заявлена до стягнення сума 575 320,00 грн не є співмірною до факту продажу однієї футболки і така категорія як збитки потребує документального доведення їх розміру. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Орло Ю.В. просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, зазначених стороною відповідача у заявах по суті справи. Додатково пояснила, що відповідач [PERSON] є суб`єктом господарювання та здійснює роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах. 10.04.2025 вона придбала в [PERSON] дві футболки, на якій зображено кота породи «Сфінкс». 17.04.2025 вона продала футболку представнику позивача. Таким чином, відповідач здійснила продаж футболки, а не примірник твору образотворчого мистецтва, у зв`язку із чим відповідачем не порушено вимоги Закону України «Про авторське право і суміжні права». Відповідачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту порушення його прав відповідачем та у відповідача був відсутній обов`язок перевіряти авторство на спірний малюнок. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилася за невідомою суду причиною, про дату час та місце слухання справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення від неї не надходило. З урахуванням думки сторін та положень ст.223 ЦПК України, судом протокольно ухвалено проводити судовий розгляд за даною явкою. В ході судового розгляду сторона відповідача відмовилася від раніше задоволеного клопотання про допит в якості свідка [PERSON] , який не з`явився в судове засідання, відповідач та її представники не наполягали на його виклику, у зв`язку із чим та з урахуванням положень ст.26 ЦПК України, розгляд справи здійснений за наявними у справі доказами. Вислухав позиції сторін, представників відповідача, дослідив наявні в матеріалах справи письмові, електронні докази, дослідив речовий доказ, суд приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що згідно Свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 31 березня 2025, зареєстрованого УКРНОІВІ, третя особа у справі [PERSON] є автором твору образотворчого мистецтва « [INFO] » та їй повністю належать авторські майнові права на твір. Т.1 а.с.15. 01.04.2025 між [PERSON] (Ліцензіар) та позивачем [PERSON] (Ліцензіат) укладено Ліцензійний договір №1 про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (авторського права на твір образотворчого мистецтва). Згідно п.2.1 вказаного договору ліцензіар надає ліцензіату на строк дії цього договору дозвіл на використання твору образотворчого мистецтва « [INFO] » (виключну ліцензію), а ліцензіат зобов`язується сплачувати обумовлені цим договором ліцензійні платежі (роялті) та виконувати інші зобов`язання, передбачені цим договором. Згідно п.3.1 Договору, перелік прав ліцензіата зазначений у ліцензії додаток 2 до договору. Т.1 а.с.10-11. Згідно п.3.2 Ліцензійного договору, дата підписання сторонами Ату приймання-передачі свідоцтва є датою початку використання ліцензіатом твору. Згідно Акту приймання-передачі твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» від 01.04.2025 [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв твір образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize». Т.1 а.с.14. Акт приймання-передачі свідоцтва в матеріалах справи відсутній, однак надання його копії, яка долучена позивачем до справи, свідчить про його наявність у сторони позивача на виконання умов ліцензійного договору. Відповідно до Виключної ліцензії на твір образотворчого мистецтва образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» (додаток 2 до Ліцензійного договору) ліцензіат має право: наносити твір образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» на будь-який товар, вивіску, етикетку, нашивку, бірку або інший прикріплений до товару предмет, зберігати такий товар із зазначеним нанесенням твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» з метою пропозиції для продажу, пропонувати його для продажу, продавати, імпортувати (ввозити) і експортувати (вивозити); застосовувати твір образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» як на товарі та його упаковці, так і на супровідній та діловій документації, в рекламі, в мережі Інтернет, у тому числі в доменних іменах; застосовувати твір образотворчого мистецтва « [INFO] » під час пропозиції і надання будь - якої послуги; доводити твір образотворчого мистецтва « [INFO] » до загального відома таким чином, що будь - яка особа може здійснити доступ до твору образотворчого мистецтва « [INFO] » з будь - якого місця і у будь - який час за їх власним вибором (у тому числі за допомогою розміщення в інформаційній мережі Інтернет, в інших інформаційних мережах, в програмних продуктах); використовувати твір образотворчого мистецтва « [INFO] » під своїм фірмовим найменуванням, своєю торгівельною маркою, логотипом, комерційним позначенням і/або будь-яким іншим засобом індивідуалізації, не забороненим законодавством України; застосовувати твір образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» спільно зі своїми знаками для товарів і послуг; забороняти використовувати твір образотворчого мистецтва « [INFO] » третім особам; вживати будь-які заходи щодо заборони використовувати твір образотворчого мистецтва « [INFO] » третім особам, в тому числі звертатись до суду. Т.1 а.с.13. В подальшому, за твердженням позивача, 16.04.2025 позивач [PERSON] у соціальній мережі «Instagram» натрапив на футболку, на якій зображений твір образотворчого мистецтва « [INFO] ». За завданням позивача, [PERSON] через соціальну мережу «Instagram», сторінка «магазин одягу «Trendboguslav» у відповідача [PERSON] замовила футболку, на якій зображений твір, майнові права на який передано позивачу та після оплати, товар був отриманий замовником у перевізника «Нова Пошта». Позивач в таких діях відповідача вбачає порушення його прав, оскільки остання без його дозволу використовує твір образотворчого мистецтва « [INFO] », такими діями порушує майнові права позивача та завдає йому майнових збитків. На переконання позивача саме продаж відповідачем футболки з неправомірно відтвореним зображенням твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» є актом розповсюдження. Доводи сторони відповідача щодо не визнання позову в повному обсязі обґрунтовані тим, що: сторона відповідача має сумніви у твердженні позивача та третьої особи щодо факту створення твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize»; зазначили про можливе створення спірного зображення за допомогою штучного інтелекту; твір не був опублікований, що унеможливило ознайомлення із ним громадськості; на футболці зображений не той малюнок, права на який належать позивачу; права позивача не порушені, оскільки він не отримав від третьої особи права на розповсюдження примірників твору; позивачем не надана суду копія Акту приймання-передачі свідоцтва, що вказує на те, що у позивача формально на даний час не виникло право на використання об`єкту ліцензії, тому у нього не виникло право на будь-який позов; відповідачем здійснений не перший продаж, оскільки перший продаж футболки здійснений ФОП [PERSON] ; розмір відшкодування є завищеним. Так, матеріали справи не містять відомостей про те, що будь-якою іншою особою заявлено та підтверджено свої права на вищевказаний твір образотворчого мистецтва. Нотаріальні свідчення [PERSON] щодо створення нею схожого малюнку не є достатнім для оспорювання авторства, оскільки не підтверджують факту визнання та реєстрації прав автора з боку держави. Таким чином, суд виходить із презумпції авторства [PERSON] на твір образотворчого мистецтва « [INFO] », права на які передані за відповідним договором позивачу [PERSON] . За твердженням позивача, 16.04.2025 ним було виявлено порушення його немайнових та майнових прав інтелектуальної власності, що полягає в позадоговірному використанні твору, а саме: розповсюдження твору шляхом продажу футболки, на якій зображено твір образотворчого мистецтва « [INFO] ». Матеріалами справи також встановлено та не оспорюється сторонами, що 17.04.2025 [PERSON] здійснила покупку товару в магазині ФОП [PERSON] оформив при цьому інтернет-замовлення на футболку із зображенням кота Сфінкса із ошийником з шипами, що підтверджується долученими до матеріалами справи квитанціями від 17.04.2025. -Т.1 а.с.23,24. Згідно ст.418 ЦК України, право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Згідно ч.1,2 ст.5 Закону України «Про авторське право та суміжні права» №2811 - IX від 1 грудня 2022 року, авторське право становлять особисті немайнові права автора і майнові права суб`єктів авторського права. Первинним суб`єктом авторського права є автор твору. Суб`єктами майнових авторських прав можуть бути також інші фізичні або юридичні особи, до яких перейшли майнові права на твір на підставі правочину або закону. Відповідно до п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про авторське право та суміжні права» об`єктами авторського права є твори у сфері літератури, мистецтва, науки, зокрема твори образотворчого мистецтва. У абзаці 1 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року №5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» судам роз`яснено, що авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею. Згідно ч.1-3 ст.9 Закону України «Про авторське право та суміжні права», авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми (письмової, речової, електронної (цифрової) тощо). За відсутності доказів іншого, автором твору вважається фізична особа, ім`я якої, як автора, зазначено у оригіналі або копії твору (презумпція авторства). Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація авторського права чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Відповідно до частини 5 статі 9 Закону України «Про авторське право та суміжні права» суб`єкт авторського права для засвідчення належних йому особистих немайнових прав та/або майнових прав на твір (оприлюднений чи неоприлюднений), факту і дати його опублікування, набуття майнових прав на твір на підставі договору або закону може зареєструвати своє авторське право на твір у відповідному державному реєстрі. Кожна із сторін укладеного договору, що стосується майнових прав на твір, має право зареєструвати договір у відповідному державному реєстрі. Відповідно до частини 1 та 2 статті 12 Закону України «Про авторське право та суміжні права» суб`єкт авторського права має право використовувати твір будь-яким способом (способами), а також виключне право дозволяти або забороняти використання твору іншими особами. Способами використання твору є: відтворення; включення до складеного твору; включення до іншого твору, крім складеного твору; розповсюдження примірників твору; імпорт примірників твору; здавання в найм або в позичку примірників твору; публічне виконання, публічний показ, публічне демонстрування, публічне сповіщення, інтерактивне падання доступу публіці та інші способи доведення до загального відома публіки; переклад; переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни твору. Цей перелік не є вичерпним. Майнові права на твір, передбачені частиною першою цієї статті, може бути передано (відчужено) іншій особі на підставі закону чи правочину повністю (на всі способи використання твору на території всіх держав світу) або частково (на окремі способи використання твору на території всіх держав світу або на окремі способи використання твору на території окремих держав світу, або на всі способи використання твору на території окремих держав світу). Особа, до якої перейшли майнові права на твір у повному складі або частково, є суб`єктом авторського права у межах набутих крав. Суб`єкт авторського права має право надати дозвіл па використання твору або розпоряджатися майновими правами на твір в інший спосіб, що не суперечить закону. Згідно п.50 ст.1 Закону України «Про авторське право та суміжні права», розповсюдження - будь-яка дія, за допомогою якої оригінали або інші примірники об`єктів авторського права та/або суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці способом, у тому числі першого продажу чи іншого першого відчуження оригіналів або інших примірників об`єкта авторського права та/або суміжних прав; Відповідно до ст.53 Закону України «Про авторське право та суміжні права», підставами для захисту особистих немайнових та/або майнових авторських і суміжних прав є будь-яке порушення, невизнання або оспорювання таких прав, а також створення загрози порушення таких прав. Згідно ст. 426 ЦК України, способи використання об`єкта права інтелектуальної власності визначаються цим Кодексом та іншим законом. Особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб. Використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. Умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього Кодексу та іншого закону. Відповідно до пп. 2 ч. 1 ст. 1107 ЦК України, розпорядження майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі ліцензійного договору. Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору (ч.2 ст. 1108 ЦК України). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про авторське право та суміжні права» розпорядження майновими правами на об`єкти авторського права або об`єкти суміжних прав може здійснитися на підставі ліцензійного договору на використання об`єкта авторського права або об`єкта суміжних прав. Згідно ч.1 ст.50 Закону України «Про авторське право та суміжні права» - за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта авторського права або об`єкта суміжних прав визначеним способом (способами) протягом певного строку на певній території, а ліцензіат зобов`язується вносити плату за використання об`єкта, якщо інше не встановлено договором. Аналогічне визначене визначено частиною 1 статті 1109 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону України «Про авторське право та суміжні права» підставами для захисту особистих немайпових та/або майнових авторських і суміжних прав є будь-яке порушення, невизнання або оспорювання таких прав, а також створення загрози порушення таких прав. Захист особистих немайнових і майнових прав суб`єктів авторського права та/або суб`єктів суміжних прав здійснюється в порядку, встановленому адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством, (ч. 1 ст. 54 Закону України «Про авторське право та суміжні права»). Згідно п.12 Постанови Пленуму ВСУ від 04.06.2010 № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому порушником авторських і (або) суміжних прав можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, які своїми діями (бездіяльністю) порушують особисті немайнові і (або) майнові права суб`єктів авторських прав і (або) суміжних прав. У зв`язку з цим суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. На переконання суду, з урахуванням предмету позову, позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства. Зокрема, первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. Відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести виконання вимог Закону «Про авторське право та суміжні права» при використанні ним об`єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Загальними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Положення статті 81 ЦПК України відображають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості і позиції у справі. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Так, позивач [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог, посилається на факт придбання за його дорученням вищезазначеної футболки із зображенням твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» у відповідача [PERSON] . Останньою заперечуються доводи позивача, зокрема щодо продажу футболки із нанесенням саме спірного зображення твору, права на якій належать позивачу, у зв`язку із чим такі обставини, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, потребують доведення. Так, на підтвердження факту наявності на футболці твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize», позивачем надані: копія зображення твору образотворчого мистецтва « [INFO] » (Т.1 а.с.12), акт приймання -передачі твору із його зображенням (Т.1 а.с.14), фотознімок футболки у магазині (Т.1 а.с.16,17), фотознімок футболки після отримання у поштовому відділенні (Т.1 а.с.30,31), відеозапис отримання футболки у поштовому відділенні (Т.1 а.с.32), електронну копію твору образотворчого мистецтва, надану [PERSON] (Т.1 а.с.151,157), футболку із зображенням твору образотворчого мистецтва « [INFO] », яка була придбана у відповідача (Т.1 а.с.144). Крім того, на підставі ухвали суду про витребування доказів УКРНОІВІ було надано суду електронну копію твору образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize» (Т.1 а.с.159,160). Також, в судовому засіданні було досліджено речовий доказ футболку, яка була придбана у відповідача та на якій, за твердженням позивача, нанесено твір образотворчого мистецтва «Cat Sphinx Fantaize». В свою чергу, сторона відповідача у заявах по суті справи та у поясненнях в судовому засіданні, визнає факт купівлі представником позивача у відповідача однієї футболки із зображенням кота, однак заперечує, що саме це зображення є твором образотворчого мистецтва « [INFO] ». Таким чином, позиція сторони відповідача заснована на недоведеності порушення прав позивача. Вирішуючи питання про достатність доказів, наданих позивачем на підтвердження вказаних обставин, оцінюючи такі в сукупності, суд звертає увагу на те, що надані позивачем зазначені вище докази, не підтверджують однозначно факту, що на футболці, яка придбана у відповідача, зображено саме твір образотворчого мистецтва«Cat Sphinx Fantaize», а не будь-яке інше схоже зображення кота із врахуванням відсутності інших доказів та заперечень такого факту відповідачем, експертизи з цього питання не проводилося та не заявлялося під час розгляду справи. Таким чином, на переконання суду, позивачем не доведено порушення його прав відповідачем щодо продажу футболки із зображенням саме твору образотворчого мистецтва«Cat Sphinx Fantaize». Своїми процесуальними правами сторони розпорядились на власний розсуд. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі №2-879/13 (провадження №61-10802св18) зазначено, що "сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом". Застосування принципу змагальності виключає можливість застосування концепції негативного доказу. У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 Верховний Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Як зазначено вище, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова ВС від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова ВС від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Також, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова ВС від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази, з`ясував обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінив належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, яких було б достатньо для доведення його тверджень про порушення відповідачем його прав на твір образотворчого мистецтва, що на підставі статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на недоведеність факту порушення прав позивача та наявності на футболці саме спірного твору образотворчого мистецтва, у зв`язку із чим у суду відсутні підстави здійснювати подальший аналіз позовних вимог щодо обґрунтованості заявленого до стягнення розміру компенсації. В порядку ст.141 ЦПК України судові витрати не підлягають розподілу та вони підлягають залишенню за позивачем у зв`язку із відмовою у задоволенні позову. Відповідно до ст.99 ЦПК України, наданий позивачем речовий доказ футболка із зображенням кота Сфінкса підлягає поверненню позивачу після набранням рішенням законної сили, з урахуванням непорушності права власності та його захисту законом.

Outcome: dismissed