Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє представник позивача адвокат Колєснік І.А., звернулася до Богодухівського районного суду Харківської області з позовом до Богодухівської міської ради Харківської області, у якому просить визнати за нею, [PERSON] , в порядку спадкування право постійного користування земельною ділянкою площею 0,92 га, кадастровий номер 6320884500:01:002:0402, за цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] померла матір позивачки [PERSON] . Позивачка одноособово прийняла всю спадщину матері як спадкоємець за законом. Інші спадкоємці відсутні. Богодухівською державною нотаріальною конторою Харківської області на майно [PERSON] заведено спадкову справу № 310/2012. На момент смерті [PERSON] належало право постійного користування земельною ділянкою площею 0,92 га, для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території колишньої Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області (правонаступником якої є Богодухівська міська рада Харківської області), посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серії ХР № 04-00-018262, виданим 31.10.1997 Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 282. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 6320884500:01:002:0402, ділянку зареєстровано в Державному земельному кадастрі, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства, речове право право постійного користування земельною ділянкою зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Богодухівською державною нотаріальною конторою позивачці повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна. На момент смерті [PERSON] на законних підставах належало право постійного користування цією земельною ділянкою, це право не було припинене за життя [PERSON] та не є припиненим внаслідок її смерті. Позивачка продовжила користуватися земельної ділянкою за цільовим призначенням на правах спадкоємця. Враховуючи викладене, право постійного користування земельною ділянкою увійшло до складу спадкового майна та було успадковане позивачкою. У зв`язку з вказаним позивачка з посиланням на ч.2 ст.407, ст.ст. 1216, 1218, 1268, 1296, 1297 ЦК України, ч.2 ст.102, п. «а» ч.3 ст.152 ЗК України, правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постановах від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц, від 09.09.2020 у справі № 681/1154/17, від 15.07.2020 у справі № 355/340/17-ц, стверджує, що право постійного користування земельною ділянкою є об`єктом спадкування та не припиняється у зв`язку зі смертю особи, якій воно належало на день смерті на підставі державного акту про право постійного користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, вважає, що має право на визнання за нею права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 09.02.2026 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Заходи забезпечення позову не вживались. Інші підготовчі дії не проводились. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 27.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у надісланій до суду заяві просив суд вирішити справу по суті без участі в судовому засіданні сторони позивача, позов задовольнити, судові витрати позивачки залишити за нею без їх розподілу між сторонами. Представник відповідача Богодухівської міської ради в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у поданій до суду письмовій заяві просив суд розглядати справу за його відсутності, зазначив, що Богодухівська міська рада Харківської області у вирішенні спарви покладається на розсуд суду. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивачів та відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з наявних в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.02.1967 та копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25.01.1986, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Позивачка [PERSON] з 22.05.1986 зареєстрована за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту. Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-018262, виданого Кленівською сільською радою 31.10.1997, [PERSON] на підставі рішення Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 29.03.1993 № 13 Х сесії ХХІ скликання було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,92 га в межах згідно з планом, розташовану на території Кленівської сільської ради, для ведення особистого підсобного господарства. Вказаний державний акт було зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 282. Як вбачається з додатку до Наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області № 42-ОТГ від 15.12.2020 та акту приймання-передачі земельних ділянок до нього, земельній ділянці площею 0,92 га, право на яку посвідчено державним актом серії ХР-04-00-018262 від 31.10.1997, присвоєно кадастровий номер 6320884500:01:002:0402, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства. Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 02.02.2026, у Державному земельному кадастрі було зареєстроване право власності Богодухівської міської ради на вказану земельну ділянку та право постійного користування [PERSON] вказаною земельною ділянкою з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області. 03.08.2012 Богодухівською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 310/2012 після смерті [PERSON] (номер у Спадковому реєстрі 53186273). Спадкову справу було заведено за заявою [PERSON] від 03.08.2012. Заяви від інших спадкоємців в матеріалах спадкової справи відсутні. [PERSON] звернулася до Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області з питання отримання свідоцтва про права на спадщину за законом після померлої [PERSON] на право постійного користування земельною ділянкою, цільове призначення якої - для ведення особистого підсобного господарства, право на користування якою належало спадкодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ХР 04-00-018262. Однак, листом від 04.02.2026 № 67/01-16 Богодухівською державною нотаріальною конторою Харківської області було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна. Для вирішення даного питання рекомендовано звернутися до суду. Отже, з матеріалів спадкової справи установлено, що позивачка [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , спадщину вона прийняла у встановленому законом порядку. Вирішуючи спір щодо спадкування позивачем права постійного користування земельною ділянкою площею 0,92 га, за цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, яке посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серії ХР04-00-018262, виданим 31.10.1997 Кленівською сільською радою народних депутатів на підставі рішення ради № 13 від 29.03.1993, суд зазначає наступне. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (ч. 3 ст. 41 Конституції України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Тому право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення особистого підсобного господарства є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набула права постійного користування земельною ділянкою площею 0,92 га для ведення особистого підсобного господарства 31.10.1997, тобто, до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ. Відповідно до ч. ч.1, 2, 5 ст.7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-ХІІ (чинного на час набуття [PERSON] права постійного користування земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року). Відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від18 грудня 1990 року №562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно з частиною першою статті 92 Земельного кодексу України 2001 року (далі - ЗК України), який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц. У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право. В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 по справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20). У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. З огляду на викладене, ані відсутність у Земельному кодексі України 2001 року такого права на земельну ділянку, як право постійного користування, ані смерть особи, якій належало таке право, - [PERSON] самі по собі не припиняють права постійного користування вказаною земельною ділянкою та не виключають права постійного користування земельною ділянкою зі складу спадщини. Як вбачається зі змісту державного акту серії ХР-04-00-018262, рішення про надання [PERSON] у постійне користування земельної ділянки площею 0,92 га прийняте Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області 29.03.1993. Земельна ділянка надана для ведення особистого підсобного господарства. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] на законних підставах, передбачених законодавством, чинним на час виникнення спірних відносин, - на підставі рішення відповідної сільської ради народних депутатів набула права постійного користування земельною ділянкою, з метою, передбаченою законом - для ведення особистого підсобного господарства. Статтею 141 чинного ЗК України встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1цього Кодексу; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1цього Кодексу. Суд зауважує, що ані за життя, ані після смерті [PERSON] належне їй право постійного користування земельною ділянкою не було припинене. Доказів того, що за життя [PERSON] право її постійного користування спірною земельною ділянкою було припинено рішенням відповідної сільської ради з підстав, передбаченим ст. 27 ЗК 1990 року або статтю 141 чинного ЗК України, відповідачем не надано. Докази того, що [PERSON] реєструвалось фермерське господарство, і земельна ділянка отримувалась з метою ведення фермерського господарства в матеріалах справи відсутні, а відтак, відсутні підстави вважати, що право постійного користування цієї земельною ділянкою перейшло від [PERSON] за її життя до юридичної особи фермерського господарства. Враховуючи викладене, суд вважає, що на момент смерті [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою площею 0,92 га, розташованої на території Кленівської сільської ради, на законних підставах належало спадкодавиці, не було припинене, а відтак, увійшло до складу спадщини [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Наявності інших спадкоємців, окрім [PERSON] , за законом після смерті [PERSON] , які б успадкували або бажали успадкувати майно померлої, з матеріалів спадкової справи не вбачається. Таким чином, [PERSON] є спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , при цьому, виходячи зі змісту ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини також входить право постійного користування земельною ділянкою згідно з Державним актом від 31.10.1997 серії ХР-04-00-018262. Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частинами 2, 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. Судом встановлено та підтверджено доказами, що [PERSON] є спадкоємицею за законом на після смерті [PERSON] , до спадкового майна якої входить, зокрема, право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 6320884500:01:002:0402 площею 0,92 га на території Кленівської сільської ради, посвідчене державним актом серії ХР-04-00-018262 від 31.10.1997, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивачці було відмовлено в нотаріальному оформленні успадкованого права постійного користування спірною земельною ділянкою, а отже, вона має належні підстави заявити до суду вимоги про визнання цього права в судовому порядку. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved