Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

22 січня 2026 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль», у якому просить визнати борг у сумі 78 696,90 грн, що нарахований відповідачем по особовому рахунку № [NUMBER] споживача [PERSON] за споживання теплової енергії за адресою [ADDRESS] безпідставним; зобов`язати відповідача виключити з обліку по особовому рахунку заборгованість попереднього власника в сумі 78 969,90 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 21.05.2025 вона була наймачем за ордером житлового приміщення за вказаною вище адресою. 22.08.2025 разом із неповнолітніми дітьми отримала квартиру у власність шляхом приватизації. На момент набуття позивачкою квартири у користування на особовому рахунку, відкритому за адресою квартири, обліковувалася заборгованість за період користування комунальними послугами попередніх власників. Станом на 21.05.2025 обліковувалася заборгованість по особовому рахунку в АТ «Криворізька теплоцентраль» в розмірі 81 296,70 грн, станом на 01.01.2026 78 696,90 грн. Позивачка звернулася до відповідача із вимогою виключити заборгованість з особового рахунку, у чому їй було відмовлено, при цьому повідомлено, що борг списується виключно за рішенням суду, оскільки чинне законодавство не передбачає іншого механізму виключення боргів попередніх наймачів. Вважає, що наявність заборгованості на її особовому рахунку порушує її права як споживача. Ухвалою судді від 26 січня 2026 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд на 20 лютого 2026 року у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, роз`яснено сторонам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 06 лютого 2026 року від представника відповідача надійшов відзив, у якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, посилається на те, що борг за спірною адресою не є безпідставним, оскільки нарахування здійснено законно за фактично надану послугу з постачання теплової енергії. Зміна наймача квартири та її подальша приватизація не впливає на обов`язок сплати, а наявність боргу не залежить від того, чи визнає його новий власник або випадково сплатить. По особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] обліковується заборгованість у розмірі 72286,03 грн, яка виникла в період з 2016 по 2026 роки. [PERSON] є власником квартири від 22.08.2025. За адресою позивачки відкрито особовий рахунок, який відкривається за адресою, а не за особою, і є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства. Чинним законодавством не передбачено механізму списання боргів за отримані житлово-комунальні послуги. Факт рахування за певною квартирою суми боргу не свідчить про порушення прав позивачки, яка, на думку відповідача, обрала неефективний спосіб захисту, звертаючись з вимогою про виключення суми борги з особового рахунку. Просить відмовити у задоволенні позову. 18 лютого 2026 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій вона не погодилася з доводами відповідача, викладеними у відзиві, посилаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві. Ухвалою суду від 20 лютого 2026 року судовий розгляд відкладений на 09 березня 2026 року у зв`язку з тим, що строк на подачу заперечення на відповідь на відзив не сплинув. 25 лютого 2026 року від представника відповідача надійшли пояснення у справі, у яких вона зазначила про відсутність спору між сторонами, оскільки сам по собі факт обліку заборгованості за особовим рахунком не створює для позивача обов`язку її сплачувати та не є порушенням її прав. 02 березня 2026 року від позивачки надійшли письмові пояснення, в яких вона підтримала позовні вимоги з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] разом із дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] , отримала право зайняття квартири за адресою [ADDRESS] на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Покровської районної в місті ради від 21.05.2025 № 10 (а.с. 8). 21 травня 2025 року між виконкомом Покровської районної в місті ради (наймодавець) та [PERSON] (наймач) укладений Договір найму жилого приміщення № 40, згідно з умовами якого наймодавець надає наймачу в безстрокове користування житлове приміщення за адресою [ADDRESS] (а.с. 9). Крім того, відповідно до пунктів 2.2.1, 2.2.2 Договору найму наймач зобов`язалася у місячний термін після укладення Договору оформити договори про надання комунальних послуг з відповідними організаціями; здійснювати у встановлені чинним законодавством строки щомісяця обов`язкову сплату за надані житлово-комунальні послуги. З 30 травня 2025 року [PERSON] зареєструвала своє місце проживання за вказаною вище адресою, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 7). Як вбачається з копії Свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 22.08.2025 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули права власності на квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав (а.с. 10-13). Відповідно до Інформації про суми, нараховані до сплати комунальними та іншими службами міста, роздрукованої з сайту ТОВ Нова-Ком, за адресою: [ADDRESS] , обліковується заборгованість, у тому числі перед АТ «Криворізька теплоцентраль» станом на 01 травня 2025 року у загальному розмірі 81 296,70 грн; станом на 01 січня 2026 року - 78 696,90грн (а.с. 14-15). У відповіді на заяву з питання списання заборгованості попереднього наймача за послугу з постачання теплової енергії АТ «Криворізька теплоцентраль» повідомило [PERSON] про те, що Товариство не покладає на неї обов`язку оплати заборгованості попереднього власника та не позивається до нового власника; чинним законодавством не встановлено процедури виключення боргу попередніх наймачів з особового рахунку та не визначено механізму його списання та/або скасування, тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості та обліковується на особовому рахунку споживача; борги з особового рахунку списуються виключно за рішенням суду, куди вона має право звернутися особисто з метою вирішення питання (а.с. 16). З детальної виписки з особового рахунку та наданої відповідачем довідки вбачається, що станом на 01.02.2026 заборгованість за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2016 по 31.01.2026 складає 72 284,52 грн, в тому числі заборгованість на 21.05.2025 (на дату отримання оре дур) складає 72 286,03 грн (а.с. 17, 37). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 встановлено право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до статей 66, 67, 68, 162 ЖК України наймач сплачує квартирну плату та плату за комунальні послуги; за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Проте новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна. Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку нового наймача/власника квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено у відповідних договорах, зокрема договорі найму, купівлі-продажу, тощо. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21, від 12 жовтня 2022 року у справі № 312/44/20. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Аналіз договору найму від 21.05.2025, а також підстав набуття права власності позивачем квартири шляхом її приватизації від 22.08.2025, свідчить про те, що відсутні застереження про переведення боргу попереднього наймача/власника, а також згоди нового власника на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні). Положення пунктів 2.2.1, 2.2.2 Договору найму встановлюють обов`язок наймача оформити договори про надання комунальних послуг з відповідними організаціями та здійснювати у встановлені чинним законодавством строки щомісяця обов`язкову сплату за надані житлово-комунальні послуги. Отже, наймач [PERSON] взяла на себе зобов`язання здійснювати оплату лише за надані комунальні послуги, натомість відсутні умови договору щодо згоди нового наймача на погашення боргів попередніх наймачів/власників за отримані ними послуги, у тому числі за постачання теплової енергії. Таким чином, суд виснує, що позивач не вчиняла правочинів щодо прийняття боргу з оплати послуг з постачання теплової енергії попередніх наймачів/власників вказаної квартири, а тому на неї не може бути покладено обов`язок зі сплати заборгованості за ці послуги, надані відповідачем попередньому споживачу, що нараховані до 21 травня 2025 року, тобто до укладення позивачем Договору найму жилого приміщення. Судом не приймаються до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що зобов`язання щодо здійснення виключення заборгованості не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав, з огляду на наступне. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, що визначено в статтях 8, 9 Конституції України, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за комунальні послуги споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 27 серпня 2020 року у справі № 207/2990/18, від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19, від 26 січня 2022 року у справі № 201/11406/20, від 15 березня 2023 року у справі № 176/552/22. Тому заявлена позивачем вимога про зобов`язання АТ «Криворізька теплоцентраль» виключити з обліку за особовим рахунком квартири заборгованість попереднього власника квартири є обґрунтованою та відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушені права позивача і встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем. Натомість, суд вважає заявлену позивачем вимогу про визнання боргу в сумі 78 696,90 грн безпідставною, оскільки така вимога не є належним способом захисту прав позивачки, а також під час розгляду цієї справи суд не надає оцінку правильності нарахування сум за надані відповідачем послуги, так як це не є предметом розгляду справи. Також, суд звертає увагу, що вказана позивачкою сума заборгованості, яка підлягає виключенню, у розмірі 78 696,90 грн належним чином не обґрунтована, проте судом встановлено, що сума заборгованості, яка обліковувалася на 21.05.2025 (дата набуття позивачкою право користування квартирою) складала 72 286,03 грн. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про зобов`язання відповідача виключити заборгованість по оплаті послуг попереднього власника житлового приміщення у період до 20.05.2025 включно, тобто до часу набуття позивачем права користування спірною квартиру та подальшої її приватизації. При цьому суд не вважає за необхідне вказувати у резолютивній частині рішення конкретну суму заборгованості, оскільки станом на час розгляду справи, ця сума може бути відмінною від зазначеної у позові у зв`язку з можливим її частковим погашенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову та звільненням позивача від сплати судового збору при подачі до суду позову, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1331,20 грн.

Outcome: partial