Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

1.Описова частина Короткий зміст позовних вимог Позивачка [PERSON] 04.02.2026 звернулась в суд із позовом до Управління освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради, в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Управління освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради, що полягає у ненарахуванні та несплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період вимушеного прогулу позивачки [PERSON] після її поновлення на роботі; 2) зобов`язати Управління освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради: - нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за застраховану особу [PERSON] помісячно за період з січня 2017 року по травень 2024 року включно, виходячи з сум середнього заробітку, що підлягали нарахуванню позивачу у відповідні календарні місяці у зв`язку з трудовими правовідносинами та вимушеним прогулом; - здійснити помісячний розподіл суми середнього заробітку, присудженої постановою апеляційного суду за один рік вимушеного прогулу, шляхом віднесення відповідних сум до кожного календарного місяця такого року, з подальшим нарахуванням і сплатою ЄСВ за кожен із цих місяців окремо; - подати до органів Пенсійного фонду України уточнюючу звітність помісячно за період з січня 2017 року по травень 2024 року, з відображенням: 1) сум доходу, 2) сум нарахованого та сплаченого ЄСВ, 3) відповідних календарних місяців страхового стажу. Процесуальні дії у судовій справі Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у Галицькому районному суді м.Львова від 04.02.2026 визначено склад суду: головуючий суддя Кротова О.Б. На виконання положень частини 8 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), за запитом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 09.02.2026 засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» Галицький районний суд м. Львова сформував відповідь №2316486 щодо позивачки [PERSON] . Ухвалою від 09.02.2026 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від представника відповідача Управління освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Шев`яка П.Б. 23.02.2026 надійшов відзив на позовну заяву. Позивачка [PERSON] 12.03.2026 подала відповідь на відзив та додаткові пояснення. Представник відповідача Управління освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Шев`як П.Б. 13.03.2026 подав заперечення на відповідь на відзив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Аргументи учасників справи Позивачка [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги такими обставинами. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22.05.2024 у цивільній справі №461/267/19 (пр.№2/461/10/24), з урахуванням постанови Львівського апеляційного суду від 24.02.2025 у цій справі, частково задоволено її позов про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та ухвалено: -визнати незаконним та скасувати наказ №05-2/208 від 07 грудня 2018 року Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області «Про звільнення [PERSON] »; -поновити [PERSON] з 08 грудня 2018 року на посаді завідувача закладу дошкільної освіти № 26 «Калинка» Дрогобицької міської ради Львівської області; -стягнути з Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області на користь [PERSON] заробітну плату за вимушений прогул в розмірі 112 050, 84 грн. Із зазначеної суми підлягають стягненню податки та інші обов`язкові платежі; -стягнути з Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області на користь [PERSON] 10 000 грн моральної шкоди; -вирішено питання судових витрат у справі. Наказом відповідача від 07 червня 2024 року №05-2/105 «Про поновлення на роботі [PERSON] » її було поновлено на посаді завідувача (директора) закладу дошкільної світи (ясла-садок) №26 «Калинка» Дрогобицької міської ради з 08 грудня 2018 року та було допущено до роботи. Проте, як вбачається з Відомостей Пенсійного фонду України, включених до Форми ОК-5, відповідач здійснив сплату страхових внесків (ЄСВ) для нарахування пенсії тільки за період з червня 2024 року по травень 2025 року. При цьому за травень 2025 року страховий платіж було здійснено із її місячного заробітку 11 854,93 грн та суми коштів, що становлять заробітну плату за вимушений прогул згідно постанови суду апеляційної інстанції - 112 050,84 грн. За період з січня 2019 року по травень 2024 року страхові внески за неї відповідач не сплатив, чим штучно зменшив мій страховий стаж, який впливає на призначення перерахунок пенсії на 4 роки 5 місяців (53 місяці). Після поновлення на роботі відповідач виплатив середній заробіток лише за 1 рік та не нарахував і не сплатив ЄСВ за решту періоду, унаслідок чого вона втратила 4 роки 5 місяців страхового стажу, що підтверджується формою ОК-5. Відсутність зазначеного стажу призвела до заниження розміру пенсії з моменту призначення і дотепер, оскільки це прямим чином вплинуло на зменшення коефіцієнту, який застосовується при обчисленні розміру пенсії в залежності від кількості років страхового стажу. Таким чином, позивачка вважає, що її права порушені неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача, які полягають у ненарахуванні та несплаті внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період вимушеного прогулу, який виник унаслідок незаконного її звільнення із займаної посади та був компенсований рішенням суду. Зокрема, вказує щодо неправомірного ненарахування та несплати внеску відповідачем за весь період, який судом було визнано часом вимушеного прогулу з 8 грудня 2018 року (дати незаконного звільнення) по 7 червня 2024 року (дати видачі наказу про поновлення на роботі). На її думку, рішення суду виконано лише частково, а саме відбулась лише виплата коштів, без відновлення страхових та соціальних прав позивачки, як працівника, що є обов`язковою складовою поновлення на роботі. З огляду на наведене, наводячи та аналізуючи позицію Верховного Суду у спірних правовідносинах, позивачка прийшла до висновку, що апеляційне обмеження розміру виплати середнього заробітку не є підставою для позбавлення працівника страхового стажу; несплата ЄСВ роботодавцем за період вимушеного прогулу є самостійним порушенням, яке підлягає судовому захисту; обов`язок зі сплати ЄСВ та відновлення страхового стажу існує незалежно від бюджетного статусу роботодавця; суди зобов`язані виходити з необхідності повного та ефективного відновлення прав працівника після незаконного звільнення. Щодо способу захисту порушених прав, позивачка вказує, що оскільки відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відновлення страхового стажу можливе шляхом помісячного відновлення даних персоніфікованого обліку, саме тому позовні вимоги сформульовані як вимога про помісячне нарахування і сплату ЄСВ. Щодо обмеження розміру компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один рік згідно із постановою апеляційного суду, вказала, що апеляційний суд таким рішенням не змінив правову природу періоду вимушеного прогулу, не встановив вини працівника та не позбавив позивачку страхового стажу, а відтак її права підлягають поновленню. Представник відповідача Управління освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Шев`як П.Б. у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з таких підстав. 24 лютого 2025 року Львівським апеляційним судом винесено постанову у справі №461/267/19 (провадження №22-ц/811/2130/24) за позовом [PERSON] до Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради, третя особа начальник відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області Сушко П.Я. про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Вказана постанова набрала законної сили і встановлені у ній обставини не підлягають доказуванню відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України. Зазначає, що цією постановою апеляційним судом було однозначно встановлено, що вимушений прогул [PERSON] , який було допущено з вини роботодавця тривав лише протягом менш ніж одного року, а затягування періоду, коли [PERSON] не працювала, відбулося з її вини. Таким чином, за весь час вимушеного прогулу [PERSON] було виплачено заробітну плату, визначену судом, в розмірі 112 050 грн 84 коп, а також сплачено усі передбачені законом податки та збори. Вказана обставина сторонами визнається і не оспорюється. Щодо порядку нарахування єдиного соціального внеску на заробітну плату за час вимушеного прогулу, звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для роботодавців є, зокрема, сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці». Частиною 2 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначений порядок нарахування єдиного внеску, який поширюється і на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - заробітну плату за вимушений прогул. Так, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Таким чином, представник відповідача вказує, що обов`язок щодо сплати Єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з січня 2019 року по травень 2024 року у відповідача відсутній, оскільки у вказаний період позивачка [PERSON] не перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця та не отримувала заробітної плати. З приводу зазначеного покликається на постанову Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18, у якій наведено правову позицію про те, що виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. З огляду на наведене, представник відповідача зазначив, що Управлінням освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради було добросовісно та в повному обсязі виконано рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі та виплачено їй заробітну плату за вимушений прогул, в тому числі сплачено з неї усі необхідні податки та збори. Жодним нормативно-правовим актом на роботодавця не покладено обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника за періоди, в які такий не виконував роботу та не отримував заробітної плати. У відповіді на відзив та додаткових поясненнях позивачка [PERSON] зазначила, що у відзиві представником відповідача неправильно здійснюється тлумачення норм матеріального права і такі не відповідають усталеній судовій практиці. Додатково звертає увагу на те, що з одного боку, відповідач визнає, що їй був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також що з цієї суми були сплачені передбачені законом податки та збори. З іншого боку, відповідач стверджує, що на цю ж суму не поширюється обов`язок зі сплати ЄСВ. Така логіка є непослідовною, адже сам відповідач фактично підтверджує, що йдеться про оподатковуваний дохід працівника, нарахований у зв`язку з трудовими правовідносинами. Це прямо вбачається з самого тексту відзиву та узгоджується з тим, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є виплатою, яка компенсує втрачений трудовий дохід. Якщо ж відповідач визнає виплату доходу їй як працівнику, то далі слід застосовувати законодавчу модель повністю, а не вибірково. Отже, вказує, що позиція відповідача є суперечливою. Щодо постанови суду апеляційної інстанції, позивачка вказує, що правові висновки, викладені у постанові апеляційного суду, не можуть автоматично застосовуватися до правовідносин щодо нарахування та сплати єдиного соціального внеску, оскільки це питання не було предметом розгляду у зазначеній справі. Тобто, апеляційний суд не досліджував питання соціального страхування. А в даній справі суд не може і не повинен допустити формального виконання рішення. Відновлення прав працівника має бути реальним, а не формальним. Представник відповідача у запереченнях на відповідь на відзив позивачки підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Фактичні обставини справи, встановлені судом Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22.05.2024 у цивільній справі №461/267/19 (пр.№2/461/10/24), яке в частині скасовано та в частині змінено постановою Львівського апеляційного суду від 24.02.2025, ухвалено: визнати незаконним та скасувати наказ №05-2/208 від 07 грудня 2018 року Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області «Про звільнення [PERSON] »; поновити [PERSON] з 08 грудня 2018 року на посаді завідувача закладу дошкільної освіти № 26 «Калинка» Дрогобицької міської ради Львівської області; стягнути з Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області на користь [PERSON] заробітну плату за вимушений прогул в розмірі 112 050, 84 грн. Зазначено, що із зазначеної суми підлягають стягненню податки та інші обов`язкові платежі; також ухвалено стягнути з Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області на користь [PERSON] 10 000 грн моральної шкоди; вирішено питання судових витрат у справі. Згідно з наказом начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області від 07 червня 2024 року №05-2/105 «Про поновлення на роботі [PERSON] », позивачку було поновлено на посаді завідувача (директора) закладу дошкільної світи (ясла-садок) №26 «Калинка» Дрогобицької міської ради з 08 грудня 2018 року. Окрім цього, судом встановлено та не оспорюється учасниками справи те, що відповідачем на користь позивачки сплачено заробітну плату за вимушений прогул в розмірі 112 050, 84 грн за один рік згідно із наведеним вище рішенням суду апеляційної інстанції. Згідно із наданими позивачкою [PERSON] відомостями Пенсійного фонду України, а саме Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Індивідуальні відомості про застраховану особу), Форма ОК-5, відповідачем здійснено сплату страхових внесків (ЄСВ) для нарахування пенсії позивачці за період з червня 2024 року по травень 2025 року. Також із зазначеної Форми ОК-5 вбачається, що за травень 2025 року страховий платіж було здійснено із місячного заробітку позивачки - 11 854,93 грн та суми коштів заробітної плати за вимушений прогул згідно постанови суду апеляційної інстанції - 112 050,84 грн. Окрім цього, наведені вище відомості свідчать про те, що за період з січня 2019 року по травень 2024 року страхові внески за позивачку [PERSON] відповідач не сплатив. Таким чином, позивачка вважає, що відповідач виплатив середній заробіток лише за 1 рік та не нарахував і не сплатив ЄСВ за решту періоду, унаслідок чого вона втратила 4 роки 5 місяців страхового стажу, а відсутність зазначеного стажу призвела до заниження розміру пенсії. Окрім цього, вважає неправомірними дії відповідача щодо нерозподілу суми середнього заробітку помісячно, стягнутої на виконання рішення суду апеляційної інстанції, з подальшим нарахуванням і сплатою ЄСВ за кожен із цих місяців окремо. Представник відповідача Управління освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради повністю заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що як встановлено рішенням суду, підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за строк більше, ніж один рік, відсутні, відповідно і відсутні підстави для нарахування ЄСВ за весь період вимушеного прогулу. Більше того, вказав, що середній заробіток не є елементом структури заробітної плати, а відтак обов`язку у відповідача віднесення таких сум до кожного календарного року місяця з нарахуванням і сплатою ЄСВ не виникає. Таким чином, спір у даній справі виник між сторонами щодо права позивачки [PERSON] на нарахування і сплату відповідачем внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 2.Мотивувальна частина Позиція суду Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу, серед іншого, зараховується період вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням, на підставі рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, яке набрало законної сили, та за який роботодавець сплатив страхові внески. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ), умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу що здійснює його збір та ведення обліку визначні Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до статті 1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. Статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначений перелік платників єдиного внеску. Так, згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 6 цього Закону визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Положеннями частини другої статті 7 Закону передбачено, що для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким нараховано різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи або після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час, або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул. При цьому сума єдиного внеску, нарахована за кожний місяць вимушеного прогулу або з урахуванням різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Згідно з частиною п`ятою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Відповідно до ч.2 ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Висновки суду Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов такого висновку. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка [PERSON] вказує про протиправність дій відповідача щодо питання нарахування, обчислення (персоніфікації помісячно) та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за час вимушеного прогулу за період з січня 2017 року по травень 2024 року включно. Із наведеної вище постанови Львівського апеляційного суду від 24.02.2025 у цивільній справі №461/267/19 (пр.№2/461/10/24) вбачається, що при поновленні позивачки [PERSON] на роботі, вирішено стягнути на її користь заробітну плату за вимушений прогул в розмірі 112 050, 84 грн лише в межах одного року. З цього приводу суд апеляційної інстанції встановив таке: «Зазначену обставину, колегія суддів обґрунтовує наступним: Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 28.02.2019 року відкрито провадження у справі, 20.05.2019 року судом першої інстанції постановлено ухвалу про залишення позовної заяви [PERSON] без розгляду через неодноразову неявку в судові засідання. Ухвала суду першої інстанції була оскаржена представником позивачки-адвокатом Дмитренко В.П. З часу подачі заяви та повернення справи для продовження розгляду пройшло 6 місяців. Надалі представником позивачки уточнювалися позовні вимоги, заявлялися клопотання для витребування доказів, продовження перерви для подачі документів, визначених в Ухвалі суду від 17.12.2019 року. У 2020 році, починаючи з судового засідання 24.01.2020 року до 25.01.2021 року не відбулося жодного судового засідання. За цей період, починаючи з березня 2020 року до 23.11.2020 року в судових засіданнях продовжувалася перерва через неявку всіх учасників справи, в тому числі позивачки [PERSON] та її представника. 25.01.2021 року перерва в судовому засіданні для вирішення спору мировою угодою. З 17.03.2021 року до 07.12.2022 року клопотання сторони позивачки щодо призначення судової психологічної експертизи, переписка з експертними установами. 12.12.2023 року суду скеровано Висновок експерта. (а.с.19-38 т.4). 15.12.2023 року судом поновлено провадження у зазначеній справі, справу призначено у підготовчому засіданні на 15.01.2024, однак таке не відбулося за клопотанням представника позивача; 12.02.2024 року Ухвала суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду в судовому засіданні на 05.03.2024 року. В період з 05.03.2024, 04.04.24 року, 24.04.2024 року позивачка та її представник не з`явилися в судові засідання, продовжувалася перерва і тільки 22.05.2024 року у справі судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення. Відтак, у зазначеній справі за період з січня 2019 року по 22.05.2024 року відбулося сім судових засідань з участю сторін по справі. Враховуючи вище зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що зволікання з розглядом справи проводилося в більшості стороною позивачки, де були неявки, клопотання про продовження перерви для долучення доказів, неодноразове уточнення позовних вимог, оголошення перерви для ознайомлення з матеріалами та тривалий час позивачка вибирала експерта. Позивачка [PERSON] вважала, що їй необхідно, як один із доказів, висновок психологічної експертизи, однак експертизу повинен призначити суд згідно ухвали. З часу заявлення представником позивачки клопотання про призначення експертизи та до отримання висновку пройшло 2 роки 9 місяців на протязі яких йшла переписка з експертними установами, непогодження позивачки почекати для отримання висновку у ЛНДІСЕ з жовтня 2021 по лютий 2022 року, що спричинило затягування розгляду трудового спору на вирішення якого законодавцем встановлені скорочені строки. Згідно даних матеріалів проведення судових засідань з участю сторін, допиту свідків, огляду матеріалів, якщо відкинути місяці і роки, коли такі засідання не проводилися, зайняло для суду 10 місяців, відбулося сім судових засідань. Враховуючи вище зазначене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про стягнення на користь позивачки заробітну плату за час вимушеного прогулу в межах одного року: 9337,57 х12 міс. = 112050,84 грн.». Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. ЄСПЛ зауважував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, §47, ЄСПЛ, від 21.10.2010 року). Згідно з рішенням ЄСПЛ від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням ЄСПЛ від 28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Суди при розгляді спорів не можуть ставити під сумнів рішення судів, які набрали законної сили, та надавати цим рішенням правої оцінки, перевіряти їх правильність. У постанові Верховного Суду від 2 листопада 2022 року у справі №140/6115/21 також йдеться, що на підставі аналізу положень статті 129 Конституції України, а також статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які визначають гарантії обов`язкового виконання судових рішень, суд дійшов висновку, що преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили; преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. З огляду на вищезазначене, суд критично оцінює доводи позивачки про те, що апеляційний суд таким рішенням не змінив правову природу періоду вимушеного прогулу, не встановив вини працівника та не позбавив позивачку страхового стажу в межах всього періоду вимушеного прогулу, а відтак її права підлягають поновленню. Такі її доводи і не узгоджуються із наведеною вище ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у якій зазначено, серед іншого, що до страхового стажу зараховується період вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням, на підставі рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, яке набрало законної сили, та за який роботодавець сплатив страхові внески. Як встановлено в ході розгляду справи та не оспорюється її учасниками, у травні 2025 року відповідачем виплачено позивачці одноразовим платежем заробітну плату, а також суму коштів заробітну плату за вимушений прогул згідно постанови суду апеляційної інстанції - 112 050,84 грн, з яких спалений страховий платіж. Щодо позовної вимоги позивачки про сплату ЄСВ за період, що перевищує один рік, суд також керується положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та приходить до висновку, що обов`язок роботодавця щодо нарахування та сплати ЄСВ є похідним (акцесорним) від обов`язку нарахування та виплати середнього заробітку. Оскільки суд у наведеній вище цивільній справі про поновлення позивачки на роботі дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування позивачці середнього заробітку за період понад один рік вимушеного прогулу через винну поведінку останньої, відповідно за вказаний період відсутня база нарахування ЄСВ. Законодавство не передбачає обов`язку роботодавця сплачувати страхові внески за відсутності фактичного нарахування доходу працівнику, якщо таке ненарахування визнано судом правомірним на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України. Задоволення вимоги про сплату ЄСВ за період, за який не присуджено виплату заробітку, суперечило б правовій природі єдиного внеску як платежу, що обчислюється саме з доходу особи. На підставі викладеного, позовна вимога [PERSON] про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача та зобов`язання до вчинення дій, зокрема нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за застраховану особу [PERSON] помісячно за період з січня 2017 року по травень 2024 року включно, виходячи з сум середнього заробітку, що підлягали нарахуванню позивачу у відповідні календарні місяці у зв`язку з трудовими правовідносинами та вимушеним прогулом із подальшим поданням уточнюючої звітності до органів Пенсійного фонду України не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання протиправними дій та зобов`язання відповідача здійснити помісячний розподіл суми середнього заробітку, присудженої постановою апеляційного суду за один рік вимушеного прогулу, шляхом віднесення відповідних сум до кожного календарного місяця такого року, з подальшим нарахуванням і сплатою ЄСВ за кожен із цих місяців окремо, а також подання за цей період до органів Пенсійного фонду України уточнюючої звітності, з відображенням: 1) сум доходу, 2) сум нарахованого та сплаченого ЄСВ, 3) відповідних календарних місяців страхового стажу, суд зазначає таке. Представник відповідача, заперечуючи позовні вимоги в цій частині, аргументує свою позицію тим, що середня заробітна плата, стягнута за рішенням суду за вимушений прогул за один рік на користь працівника, не може бути базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування помісячно. Зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Ураховуючи викладене, вважає, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Разом з тим, такі доводи представника відповідача не заслуговують на увагу та повністю спростовуються постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19), у якій визначено правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільнення - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. У цій постанові Велика Палата розмежувала правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст.117 КЗпП): середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є; відступила від раніше висловлених об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та неодноразово продубльованих нею висновків про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Отже, у разі визнання звільнення незаконним та постановлення судом рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі держава гарантує отримання ним середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, - оскільки цей працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Тому при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, що обчислюється починаючи з дати незаконного звільнення по дату постановлення рішення про поновлення на роботі, що підлягає негайному виконанню (ст.235 КЗпП). Якщо ж роботодавець затримує/ухиляється від виконання рішення суду про поновлення на роботі (котре підлягає негайному виконанню), то вимушений прогул триває, а суд виносить ухвалу про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу (від дати постановлення рішення про поновлення на роботі до дати фактичного поновлення цієї особи на роботі). При цьому стягнуті судом суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу мають правову природу заробітної плати. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відповідач є платником єдиного внеску як роботодавець, який використовує працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, тому зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством, в тому числі і враховуючи суму середнього заробітку за один рік вимушеного прогулу, яка має правову природу заробітної плати. Аналізуючи наведені вище норми Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», слід прийти до висновку, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, зокрема особам, яким за рішенням суду нараховано середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, здійснюється шляхом ділення нарахованої суми на кількість місяців, за які вона нарахована. Суми, нараховані за час вимушеного прогулу, відображаються у звітності окремо за кожний місяць, що входить до періоду вимушеного прогулу. Суд наголошує, що лише за умови здійснення такого розподілу та подання відповідних звітів (уточнюючих розрахунків), дані про страховий стаж працівника за відповідний рік будуть належним чином відображені в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки страховий стаж особи в системі персоніфікованого обліку органів Пенсійного фонду України формується на підставі щомісячних звітів страхувальника, стягнення суми однією загальною сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один рік, починаючи з 08.12.2018, без її розподілу помісячно позбавляє працівника можливості реалізувати право на пенсійне забезпечення за цей період. Розподіл судових витрат. Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою у даній справі заявлено три вимоги немайнового характеру, відповідно за подання даної позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 993,60 грн (1 331,20 грн х 3). Разом з тим, при поданні [PERSON] позовної заяви вона була звільнена від сплати судового збору, оскільки має інвалідність другої групи. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищевикладеного, з Управління освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1 331 грн 20 коп. Іншу частину судового збору слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved