Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, скасування державних реєстрацій права власності на нерухоме майно, визнання права власності на майно, в якій позивач просить суд: скасувати державну реєстрацію права власності від 22.08.2023, номер відомостей про речове право 51496933, на житловий будинок (реєстраційний номер 1736593532108) об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0159 га, з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003, проведену за [PERSON] , з одночасним припиненням його речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна; скасувати державну реєстрацію права власності від 22.08.2023, номер відомостей про речове право 51497078, на земельну ділянку (реєстраційний номер 1623256632108), розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0159 га, з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003, проведену за [PERSON] , з одночасним припиненням його речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна; визнати недійсним договір дарування житлового будинку (реєстраційний номер 1736593532108) та земельної ділянки (реєстраційний номер 1623256632108), номер 2367, укладений 29 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Демчук Л.В.; скасувати державну реєстрацію права власності від 29.08.2023, номер запису про право власності 51527693, на житловий будинок (реєстраційний номер 1736593532108) об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0159 га, з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003, проведену за [PERSON] , з одночасним припиненням її речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна; скасувати державну реєстрацію права власності від 22.08.2023, номер запису про право власності 51527814, на земельну ділянку (реєстраційний номер 1623256632108), розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0159 га, з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003, проведену за [PERSON] , з одночасним припиненням її речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна; визнати за [PERSON] право власності на: житловий будинок (реєстраційний номер 1736593532108, загальна площа 100.5 кв.м.), розташований за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку (реєстраційний номер 1623256632108), розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0159 га, з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003. В обґрунтування позову, зазначено, що 10 травня 2019 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено договір позики, за яким позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 32 000 доларів США 00 центів. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.11.2022 в справі № 367/2929/21 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 10.05.2019 недійсним відмовлено. 10 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони (продавці) та [PERSON] з іншої сторони (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. та зареєстрований у реєстрі за № 959. 10 травня 2019 року між між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони (продавці) та [PERSON] з іншої сторони (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. та зареєстрований у реєстрі за № 960. Згідно з умовами договору продавці передають у власність належну їм на праві спільної часткової власності земельну ділянку (по 1/2 частці кожна), а покупець приймає (купує) земельну ділянку в цілому, розміром 0,0159 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж земельної ділянки здійснено за 58 830 грн. 00 коп., які покупець передав продавцям згідно чинного законодавства до нотаріального посвідчення цього договору. 10 травня 2019 року між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель) було укладено Договір іпотеки, який був посвідчений 10 травня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. та зареєстрований у реєстрі за №961. Предметом іпотеки був житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] звернулась до [PERSON] з заявою-претензією з вимогою сплатити грошові кошти в сумі 32 000 доларів США, отримані ним відповідно до умов договору позики від 10 травня 2019 року, які до 04.09.2019 не було повернуто, просила сплатити зазначену суму заборгованості та попередила про звернення до суду або про реалізацію своїх прав за договором іпотеки від 10.05.2019 щодо задоволення своїх прав за іпотечним застереженням. В подальшому приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С. було прийнято рішення № 49877176 від 27 листопада 2019 року про проведення за [PERSON] державної реєстрації права приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 18 грудня 2019 року між [PERSON] (продавець) та позивачем [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. та зареєстрований у реєстрі за № 3203. Продаж вчинено за 708 525,00 грн. 18 грудня 2019 року між [PERSON] (продавець) та позивачем [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0159 га за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. та зареєстрований у реєстрі за № 3204. Продаж вчинено за 59 475,00 грн. 18 грудня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О. С. прийнято рішення № 50306088 про проведення державної реєстрації права приватної власності на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку за [PERSON] . [PERSON] звертався до Міністерства юстиції України із скаргами на рішення державного реєстратора від 27.11.2019 № 49877176 та від 18.12.2019 №50306088, однак у задоволенні скарги було відмовлено. В подальшому [PERSON] звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. 05 липня 2023 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області (справа 367/4765/22) витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 22.08.2023 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку (рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень, індексний номер 69023244 від 25.08.2023р.) на підставі рішення суду від 05.07.2023р. 21 листопада 2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційні скарги задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 липня 2023 року скасовано повністю. 26.02.2024 р. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 367/4765/22, відмовив в задоволенні касаційної скарги [PERSON] та залишив в силі рішення апеляційного суду. Згодом, позивач зверталась до державного реєстратора із заявою про реєстрацією за нею права власності на житловий будинок та земельну ділянку, проте отримала відмову в проведенні реєстраційних дій через те, що згідно інформацією з Реєстру власником житлового будинку та земельної ділянки є [PERSON] на підставі договору дарування №2367 від 29.08.2023р., посвідченого приватним нотаріусом Демчук Л.В. Враховуючи викладене, позивачка вважає, що її права грубо порушені через незаконне позбавлення права власності на належне їй майно, в зв`язку із чим для відновлення порушеного права необхідно визнати недійним договір дарування та скасувати усі державні реєстрації щодо визнання права власності за неналежними особами, які не мають на це права, та визнати за позивачкою право власності на майно. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2024 року дану справу було передано на розгляд судді Шестопалової Я.В. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 26.04.2024 року було відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 12.06.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Лисенка С.М. надійшов відзив на позов, у якому не погодились із заявленими позовними вимогами з наступних підстав. [PERSON] був власником майна, а саме: житлового будинку та земельної ділянки (з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003), що розташовані за адресою [ADDRESS] . Своїм майном, як власник, він розпорядився на власний розсуд, вирішив його подарувати. Відповідач-1 набув право власності на майно та зареєстрував його за собою на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Крім того, не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що рішеннями судів, на які вона посилається, було встановлено незаконність реєстрації за відповідачем-1 права власності на майно. Незаконність реєстрації права власності не була предметом розгляду у справах та рішеннях, на які посилається позивач. Тому, реєстрація права власності немає нічого спільного із наведеними рішеннями. Більше того, позивач намагається використати підміну понять та намагається пов`язати наявні рішення судів із незаконністю реєстрації права власності на майно відповідачем-1. Рішенням суду, на яке посилається позивач не визначено те, що відповідач-1 не має права відчужувати майно. 08.08.2024 року від представника позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій вказав, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими, оскільки зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, враховуючи ту обставину, що предметом договору є нерухоме майно, право власності на яке дарувальник не набув належним чином, у відповідності до закону. Єдиним законним власником майна є саме позивач, що вже було встановлено Верховним Судом. У даній ситуації об`єкти нерухомості вибули з власності позивачки саме у незаконний спосіб, і це підтверджується остаточними судовими рішенням у спорі із відповідачем 1. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 29.10.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 10.02.2025 року за клопотанням представника позивача позовну вимогу про скасування державної реєстрації права власності від 22.08.2023, номер запису про право власності 51527814, на земельну ділянку (реєстраційний номер 1623256632108), розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0159 га, з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003, проведену за [PERSON] , з одночасним припиненням її речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна залишено без розгляду. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи належним чином повідомлені. В матеріалах справи міститься заява представника позивача [PERSON] , в якій просив проводити розгляд справи без участі сторони позивача, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про час, дату і місце проведення судового засідання. В матеріалах справи міститься заява представника відповідача [PERSON] , в якій просила проводити розгляд справи у відсутність [PERSON] та його представників, в задоволенні позову відмовити, врахувати позицію, яка викладена у письмових заявах. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась про час, дату і місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомляла. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 травня 2019 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено договір позики. Відповідно до п. 1 договору позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 32 000 доларів США 00 центів; згідно із абз. 2 п.1 Договору, передачу грошей здійснено до підписання цього договору, факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. Сторони домовились, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. У разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду. Пунктом 2 Договору передбачено, що сторони за цим договором домовились про те, що: а) договір позики є безпроцентним; б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 31 серпня 2019 року. При цьому, повернення грошей на вибір позичальника може здійснюватися як частинами, так і однією сумою, яка може бути передана позикодавцеві не пізніше вказаної вище дати; в) виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою за місцем проживання (реєстрації) однієї із сторін договору шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві в сумі, що складає 32 000 доларів США 00 центів; г) за домовленістю сторін термін виконання зобов`язання може бути продовжений, шляхом укладення додаткової угоди; д) за домовленістю сторін повернення коштів здійснюватиметься одноразовим або частковими платежем/ми; е) факт передачі (повернення) коштів підтверджується власноручно складеною розпискою від позикодавця. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.11.2022 в справі № 367/2929/21 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 10.05.2019 недійсним відмовлено. 15 листопада 2022 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/2929/21, яке набрало законної сили, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 10 травня 2019 року недійсним відмовлено з тих підстав, що сторони в договорі погодили, що передача грошей здійснена до підписання цього договору, і факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми. 10 травня 2019 року між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. та зареєстрований у реєстрі за № 959. Продаж вчинено за 351 753,00 грн. Експертна вартість будинку згідно з висновком ТОВ «Гарант Фінексперт» становила 351 753,00 грн. 10 травня 2019 року між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0159 га за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. та зареєстрований у реєстрі за № 960. Продаж вчинено за 58 830,00 грн. 10 травня 2019 року між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, який був посвідчений 10 травня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. та зареєстрований у реєстрі за № 961. Предметом іпотеки вказано житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Експертна вартість будинку згідно з висновком ТОВ «Гарант Фінексперт» становила 351 753,00 грн. Згідно з заявою-претензією, посвідченою 04 вересня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О. С. та зареєстрованою в реєстрі нотаріальних дій за № 2198, [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою сплатити грошові кошти в розмірі 32 000,00 дол. США, отримані [PERSON] відповідно до умов договору позики від 10 травня 2019 року, які до 04 вересня 2019 не було повернуто. Просила сплатити зазначену суму заборгованості та попередила про звернення до суду або про реалізацію своїх прав за договором іпотеки від 10 травня 2019 року щодо задоволення своїх прав за іпотечним застереженням. 27 листопада 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О. С. прийнято рішення № 49877176 про проведення за [PERSON] державної реєстрації права власності на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Рішення прийнято за результатами розгляду поданих [PERSON] 08 листопада 2019 року заяви та документів для проведення державної реєстрації прав (т. 1, а. с. 28). 18 грудня 2019 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. та зареєстрований у реєстрі за № 3203. Продаж вчинено за 708 525,00 грн. Експертна вартість будинку згідно з висновком ТБ «Універсальна» становила 708 525,00 грн (т. 1, а. с. 30, 31). 18 грудня 2019 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0159 га за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. та зареєстрований у реєстрі за № 3204. Продаж вчинено за 59 475,00 грн (т. 1, а. с. 32, 33). 18 грудня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О. С. прийнято рішення № 50306088 про проведення державної реєстрації права приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Рішення прийнято за результатами розгляду поданих [PERSON] заяви та документів для проведення державної реєстрації прав (т. 1, а. с. 29). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 31487684 від 11 листопада 2022 року житловий будинок, загальною площею 100,5 кв. м, житловою площею 46,2 кв. м, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 3203, виданого 18 грудня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О. С., та земельна ділянка площею 0,0159 га, кадастровий номер 3210800000:01:042:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 3204, виданого 18 грудня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О. С., з 18 грудня 2019 року на праві власності належить [PERSON] (т. 1, а. с. 2527). 21 квітня 2021 року [PERSON] звертався до Міністерства юстиції України із скаргою на рішення державного реєстратора від 27 листопада 2019 року № 49877176 та від 18 грудня 2019 року № 50306088, прийняті приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О. С., у задоволенні якої на підставі висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 13 вересня 2021 року наказом Міністерства юстиції України від 04 листопада 2021 року № 3838/7 було відмовлено у зв`язку з тим, що ці рішення прийняті приватним нотаріусом відповідно до законодавства. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18 грудня 2019 року № 193695034 вбачається, що за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок та на земельну ділянку (кадастровий номер 3210800000:01:042:0003), що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Підстави виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер: 961, виданий 10 травня 2019 року, видавник: Лагода О. С., приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області; заява-претензія, серія та номер: 2198, виданий 04 вересня 2019 року, видавник: Лагода О. С., приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області; акт про встановлення факту відмови від отримання [PERSON] заяви-претензії від 04 вересня 2019 року щодо неповернутих коштів, виданий 01 жовтня 2019 року, видавник [PERSON] , депутат Бучанської міської ради; довідка про відмову від вручення листа, серія та номер: 0829201053352, виданий 04 жовтня 2019 року, видавник: Укрпошта. Запис внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49877176 від 27 листопада 2019 року 09:43:08, приватний нотаріус Лагода О. С., Ірпінський міський нотаріальний округ, Київська область. В подальшому [PERSON] звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. 05 липня 2023 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області (справа 367/4765/22) позов [PERSON] задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 22.08.2023 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку (рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень, індексний номер 69023244 від 25.08.2023р.) на підставі рішення суду від 05.07.2023 р. 29.08.2023 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана) було укладено договір дарування нерухомого майна: житлового будинку та земельної ділянки (з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003), що розташовані за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Демчук Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 2367. 21.11.2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційні скарги задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 липня 2023 року повністю скасовано. [PERSON] , не погоджуючись із рішенням апеляційного суду подав на нього касаційну скаргу. 26.02.2024 року постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 367/4765/22 відмовлено у задоволенні касаційної скарги [PERSON] та залишено в без змін рішення Київського апеляційного суду. У вказаній постанові Верховний Суд зробив висновок, що [PERSON] не було порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, спірне майно вибуло з володіння іпотекодавця ( [PERSON] ), у подальшому було відчужено, право власності на майно зареєстровано за іншою особою, а тому спірне майно може бути витребуване від останнього володільця на користь її правомірного власника, яким позивач ( [PERSON] ) не є. Також, [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] в якому, просив стягнути грошові кошти в розмірі 23 412,80 доларів США в рахунок перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14.05.2024 року у справі №367/4894/22 позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти, що є перевищенням 90 відсотків вартості предмета іпотеки та розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, в розмірі 23 412,80 доларів США. 04.12.2024 року постановою Київського апеляційного суду рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14.05.2024 року повністю скасовано із ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Щодо вимоги про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження"). У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів). Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить. У той же час однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (зокрема, постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Відповідно до правової позиції викладеній у Постанові КГС ВС від 18.04.2024 року у справі № 907/935/21 щодо критеріїв (ознак) за якими правочин може бути кваліфікований як фраудаторний Верховним судом зазначено таке. Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися. Верховний Суд у своїй постанові від 05 січня 2024 року справі № 761/40240/21 зауважив, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16. Відповідно усталеної практики Верховного Суду, відображеної зокрема в постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, 27 квітня 2023 року у справі №461/4033/20, правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). Встановивши, що [PERSON] , відчужуючи за договором дарування від 29.08.2023 року житловий будинок та земельну ділянку (з кадастровим номером 3210800000:01:042:0003), що розташовані за адресою [ADDRESS] , своїй доньці [PERSON] був обізнаний про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 10 травня 2019 року та вибуття з володіння іпотекодавця [PERSON] нерухомого майна, суд дійшов висновку про визнання недійсним оспорюваного договору дарування, оскільки дії відповідача при укладенні цього правочину направлені на уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК Кодексу). Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. З огляду на наведене, суд вважає, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності за новим власником, яка проведена відповідно до договору дарування, який визнаний судом недійсним підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності добувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою. Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведене, беручи до уваги, що між сторонами вирішувався спір щодо витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] житлового будинку (реєстраційний номер нерухомого майна 1736593532108) та земельної ділянки (кадастровий номер 3210800000:01:042:0003), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а позивачка набула право власності на зазначене майно на законних підставах, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.05.2019 року не оскаржувався, і на даний момент є чинним, суд вважає, що позовна вимога про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку підлягає задоволенню. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, з наведених вище мотивів та підстав. Матеріали справи не містять наявних обставин, а відповідачами не долучені докази, які б дали право визнати недоведеними позовні вимоги позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд враховує наступне. За правилами частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, зокрема обґрунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд встановив, що відповідно до Договору про надання правової допомоги N?1 1/09/23 від 11.09.2023, сторони погодили, що виплата гонорару (винагороди) здійснюється в розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень грн. протягом двох місяців після ухвалення рішення Ірпінським міським суді Київської області. Суд, надавши оцінку доказам щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді, врахувавши складність справи, суть спору, характер послуг, задоволення позову, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи є відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Також, згідно квитанції до платіжного інструкції на переказ готівки від 29.03.2024 року позивачем було сплачено 19 984 грн. 80 коп. судового збору. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі на користь позивача підлягає стягненню з відповідачів судовий збір у розмірі 19 984 грн. 80 коп.

Outcome: approved