Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

І. Описова частина Короткий виклад позиції позивача, відповідача, третіх осіб У липні 2025 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» звернулося до суду з позовом до [PERSON] (відповідач 1) та [PERSON] (відповідач 2), треті особи: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Таранушенко В.М. та приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Д.М., про визнання недійсним договору дарування квартири. Позов мотивовано тим, що між банком та [PERSON] 08.09.2023 було укладено договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку з використанням електронного платіжного засобу, за яким у відповідачки виникла заборгованість. У подальшому банк звернувся до суду з позовом про її стягнення, а після ухвалення судових рішень та відкриття виконавчих проваджень з`ясував, що належна боржниці квартира, розташована у м. Черкаси, була 06.12.2023 відчужена за договором дарування на користь [PERSON] . Позивач вважає, що цей договір укладено після пред`явлення до боржниці позову про стягнення заборгованості, на користь пов`язаної особи, безоплатно та з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника і фактичного виконання судового рішення. Посилаючись на недобросовісність дій відповідачів, зловживання правом та фраудаторний характер правочину, позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири, посвідчений 06.12.2023 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Таранушенком В.М. за № 1845, а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] адвокат Кучер Ю.В. проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні повністю. Посилалась на те, що договір дарування квартири від 06.12.2023 укладено відповідно до вимог закону, посвідчено нотаріально, а сторони правочину усвідомлювали значення своїх дій, діяли добровільно та мали намір на реальне настання правових наслідків. Зазначала, що сам по собі факт наявності спору з банком не свідчить про фіктивність чи недійсність договору дарування, а належних і допустимих доказів того, що правочин був укладений умисно з метою уникнення звернення стягнення на майно та завдання шкоди кредитору, позивачем не надано. Крім того, відповідач заперечувала проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи заявлений їх розмір неспівмірним зі складністю справи та явно завищеним. У відповіді на відзив представник позивача ПАТ АБ «Південний» Самойлюк Д.Г. заперечив доводи відповідача та просив врахувати подані пояснення при вирішенні справи. Зазначав, що формальне посилання у договорі дарування на добровільність його укладення та факт нотаріального посвідчення не спростовують доводів про недобросовісність сторін і не виключають можливості визнання правочину недійсним. Позивач наполягав, що спірний договір дарування має фраудаторний характер, оскільки був укладений після виникнення боргу та звернення банку до суду, стосувався єдиного нерухомого майна боржника, був безоплатним і вчиненим на користь пов`язаної особи, що, на думку позивача, свідчить про намір унеможливити звернення стягнення на майно. У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити у повному обсязі. Треті особи правом на подання пояснень по суті справи не скористалися. Рух справи в суді першої інстанції, процесуальні рішення, позиції сторін в судовому засіданні Позовна заява ПАТ АБ «Південний» надійшла 23.07.2025 до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження Сторонам роз`снено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Представником позивача 25.07.2025 подано заяву про забезпечення позову, яка 25.07.2025 задоволена частково шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру, власником якої є [PERSON] , розташовану за адресою: [ADDRESS] . Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] 21.10.2025 подано відзив на позовну заяву до якого долучено копії квитанцій від 25.07.2025, 25.08.2025, 23.09.2025, про сплату в рахунок погашення заборгованості по 40 000,00 грн (всього 120 000,00 грн). Також представником відповідача [PERSON] 26.11.2025, 08.01.2026 подано клопотання про долучення доказів про сплату 26.11.2025, 06.01.2026 по 40 000,00 грн в рахунок погашення заборгованості (всього 80 000,00 грн). Ухвалою суду від 08.01.2026 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Самойлюк Д.Г. підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених у позові. Відповідачі та треті особи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Суд 12.03.2026 перейшов до стадії ухвалення рішення. ІІ. Мотивувальна частина рішення Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду Судом встановлено, що 08.09.2023 між ПАТ АБ «Південний» та [PERSON] укладено договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку з використанням електронного платіжного засобу (ПК) № 26209801152865/980. Надалі у відповідача-1 виникла заборгованість перед банком. У зв`язку з цим ПАТ АБ «Південний» 20.11.2023 звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. За цією позовною заявою 28.11.2023 судом було відкрито провадження у справі № 947/36628/23. Крім того, 30.11.2023 у межах цієї справи було застосовано заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,2 кв.м. Разом із тим 06.12.2023, тобто після звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості та після відкриття провадження у справі, приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Таранушенком В.М. було посвідчено договір дарування квартири загальною площею 43,2 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований у реєстрі за № 1845. Вказаний договір укладено між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдарованою. Перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 435535418 від 15.07.2025. Після набрання законнної сили рішенням суду про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ПАТ АБ «Південний» законної сили банк звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д.М. із заявами про примусове виконання судового рішення. Постановою приватного виконавця від 10.07.2025 було відкрито виконавче провадження № 78590622 з виконання виконавчого листа № 947/36628/23, виданого 16.06.2025 Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Південний» 552 933,99 грн. Також у межах виконавчого провадження були винесені постанови про арешт коштів боржника та про арешт усього рухомого і нерухомого майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 648 999,93 грн. Із листа приватного виконавця Недоступа Д.М. № 42466 від 18.07.2025 про результати перевірки майнового стану боржника вбачається, що станом на час здійснення виконавчих дій у [PERSON] були відкриті банківські рахунки, однак коштів на них недостатньо для задоволення вимог стягувача (станом на 18.07.2025 стягнуто 1 126,69 грн). Також за боржником не зареєстровано транспортних засобів, сільськогосподарської техніки, земельних ділянок, значних пакетів акцій, а згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником нерухомість не зареєстрована. Отже, зареєстроване майно, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги кредитора, відсутнє. Такич чином, судом установлено, що на момент відчуження спірної квартири 06.12.2023 у [PERSON] вже існували невиконані зобов`язання перед банком, банк на той час звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, а належна відповідачу-1 квартира, яка перебувала у її власності на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2022 № 551, була безоплатно відчужена на користь [PERSON] за договором дарування від 06.12.2023 № 1845. Після такого відчуження у боржника відсутнє зареєстроване майно, на яке може бути звернено стягнення у виконавчому провадженні. Оцінюючи доводи сторін та встановлені обставини справи, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та від 20.11.2016 у справі № 910/31110/15 під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, кваліфікуючи правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробила такий правовий висновок: однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). У постанові від 06.10.2022 у справі № 904/624/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі; - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися. Також у постанові від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17 Верховний Суд вказав, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. З огляду на наведені норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, для кваліфікації оспорюваного договору як фраудаторного суд має оцінити сукупність обставин його вчинення, зокрема: момент укладення правочину щодо часу виникнення боргу та початку судового спору; характер договору (оплатний чи безоплатний); наслідки такого відчуження для платоспроможності боржника; а також те, чи призвів правочин до унеможливлення або істотного ускладнення задоволення вимог кредитора. Верховний Суд виходить із того, що правочин, учинений боржником після виникнення зобов`язання та спрямований на зменшення його платоспроможності, підлягає особливо ретельній перевірці на відповідність засадам добросовісності та недопустимості зловживання правом. У цій справі судом установлено, що на час укладення договору дарування від 06.12.2023 у відповідача-1 вже існувало невиконане грошове зобов`язання перед банком, а сам банк уже звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Більше того, провадження у відповідній справі було відкрито, а щодо спірної квартири застосовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчинення реєстраційних дій. Незважаючи на це, відповідач-1 відчужила належну їй квартиру саме за безоплатним договором дарування. Така послідовність дій свідчить, що оспорюваний правочин було вчинено не в межах звичайного, сумлінного здійснення права власності, а в період наявності невиконаного зобов`язання та судового спору з кредитором. Суд також враховує, що після відчуження спірної квартири у відповідача-1 відсутнє зареєстроване нерухоме майно, на яке може бути звернено стягнення, а виявлених коштів та іншого майна недостатньо для виконання судового рішення. Отже, наслідком укладення договору дарування стало фактичне виведення з майнової сфери боржника активу, за рахунок якого могли бути задоволені вимоги позивача. Саме такий результат відповідає ознакам правочину, вчиненого на шкоду кредитору, оскільки відповідач-1, реалізуючи правомочність розпорядження майном, використала її всупереч призначенню цивільного права та на шкоду майновим інтересам кредитора. Доводи відповідача про те, що договір дарування посвідчений нотаріально, сторони діяли добровільно та усвідомлювали значення своїх дій, не спростовують висновку суду про фраудаторність цього правочину. Нотаріальне посвідчення саме по собі підтверджує дотримання встановленої законом форми правочину, однак не виключає його оцінки на предмет відповідності загальним засадам цивільного законодавства, добросовісності та забороні зловживання правом. Підставою для визнання договору недійсним у цій справі є не порушення форми правочину, а його спрямованість на недопущення звернення стягнення на майно боржника та порушення майнових інтересів кредитора. Не спростовують позовних вимог і подані відповідачем докази часткового погашення заборгованості вже після пред`явлення цього позову. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підстави недійсності правочину оцінюються саме на момент його вчинення. Тому подальша поведінка боржника, зокрема часткові платежі у рахунок погашення боргу у 2025-2026 роках, не усуває тих обставин, що існували 06.12.2023 та свідчили про вчинення договору дарування в умовах наявного боргу, судового спору і ризику унеможливлення виконання майбутнього рішення суду. З урахуванням установлених обставин у їх сукупності суд доходить висновку, що договір дарування квартири від 06.12.2023, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Таранушенком В.М. за № 1845, укладений відповідачами в період існування невиконаного зобов`язання перед позивачем, після звернення кредитора до суду та відкриття провадження у справі, є правочином, учиненим на шкоду кредитору. Такий правочин суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 13 та вимогам ст. 203 ЦК України, а тому відповідно до ст. 215 цього Кодексу підлягає визнанню недійсним. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, серед інших, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час подання позовної заяви позивачем відповідно до меморіального ордеру від 18.07.2025 № 2359 сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, який у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі необхідно стягнути в рівних частках з відповідачів на користь позивача. Щодо заходів забезпечення позову Крім того, як встановлено судом, ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 25.07.2025, що постановлена у справі № 712/10016/25, вжито заходи забезпечення позову. Частинами 1, 7 ст. 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки учасниками справи не подано вмотивованого клопотання про скасування заходу забезпечення позову, а суд не вбачає підстав для його скасування з власної ініціативи, тому, заходи забезпечення позову, вжиті вказаною вище ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням у цивільній справі № 712/10016/25 законної сили, або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved