Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки Volkswagen ATLAS, 3597 куб. см., 2019 року випуску ідентифікаційний номер транспортного засобу (шасі) [NUMBER] , вартістю 900 357,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частки автомобіля у розмірі 450 178 грн. 50 коп.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 3041,50 грн. Позов обґрунтований наступними обставинами. З 20 березня 2019 року сторони перебували у шлюбі, під час якого 24 листопада 2023 року придбали автомобіль марки Volkswagen ATLAS, 2019 року випуску за 25 000 доларів США, що дорівнювало 900 357 грн. по курсу валют станом на момент здійснення операції, який було зареєстровано за державним номером BH4117MP та перебував у індивідуальному володінні та користуванні [PERSON] . Станом на теперішній час середня ринкова вартість зазначеного автомобіля складає 950 000 грн., що дорівнює 24 500 доларів США, по курсу валют станом на час звернення до суду. В подальшому позивачем [PERSON] було видано довіреність на право керування транспортним засобом на ім`я [PERSON] 26 січня 2024 року, без відома позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] переоформив право власності на вказаний транспортний засіб на свою мати [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Позивач зазначає, що, оскільки, майно було придбане [PERSON] в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації 1/2 частки автомобіля у розмірі 450 178,5 грн. в порядку поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відзиві на позов, поданий до суду 03 лютого 2025 року, [PERSON] вказує про те, що доводи [PERSON] про те, що [PERSON] розпорядився автомобілем подружжя на власний розсуд, спростовується виданою на його ім`я довіреністю, яка, на думку відповідача, рівнозначна наданій згоді. 03 лютого 2025 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості половини суми грошових коштів, а саме 420 000 гривень отриманих за договором, яким відступлено майнові права на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зустрічний позов обґрунтований тим, що за час шлюбу подружжя уклали у 2023 році договір з ТОВ «Гранд Інвест Плюс», з метою набуття об?єкту нерухомого майна, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Восени 2023 року [PERSON] , з відома [PERSON] , відступила майнові права на об?єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , внаслідок чого отримала грошові кошти приблизно у розмірі 20 000 доларів США, однак грошові кошти використала не в інтересах сім`ї, а на власний розсуд. [PERSON] зазначає, що вказані грошові кошти є спільною власністю подружжя, а тому [PERSON] має право на грошову компенсацію половини суми, яку отримала [PERSON] від відчуження майнових прав. 27 лютого 2025 року [PERSON] подала відзив на зустрічну позовну заяву із запереченнями проти позову. В обґрунтування заперечень зазначила, що кошти, отримані від продажу спільного майна подружжя, використовувались виключно в інтересах сім`ї, зокрема: погашення боргу батька [PERSON] у розмірі 5000 доларів США; витрати на оформлення морських документів сертифікатів [PERSON] в сумі понад 2500 доларів США; придбання автомобіля марки Volkswagen ATLAS, 2019 року випуску. У відкритому судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Березанський К.С. первісний позов підтримав, просив його задовольнити, проти зустрічного позову заперечував в повному обсязі. У відкритому судовому засіданні представники відповідача [PERSON] адвокати Ковальська С.Є. та Назарчук А.В. проти позову [PERSON] заперечували в повному обсязі, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 20 березня 2019 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 650, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а. с. 16). Від шлюбу у сторін народилась дочка: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а. с. 24). На час розгляду справи шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторони, 24 листопада 2023 року, набули у власність автомобіль марки Volkswagen ATLAS, 3597 куб. см., 2019 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу (шасі) [NUMBER] , який було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а. с. 14-15). 26 січня 2024 року вказаний транспортний засіб було відчужено [PERSON] його матері [PERSON] , що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС № 31 від 02 лютого 2024 року (а. с. 8). Перереєстрація вищезазначеного транспортного засобу здійснено на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ № 5141/2024/4279180 від 26 січня 2024 року за дорученням продавця № 1633 від 25 січня 2024 року на довірену особу [PERSON] . В обґрунтування позову, [PERSON] вказує про те, що перереєстрація відбулась поза волею позивача, без її згоди, та на підставі довіреності, яку вона видала від свого імені на ім`я [PERSON] без мети відчуження автомобіля, а для можливості керування останнім спірним автомобілем. Ринкова вартість автомобіля на час розгляду справи становить 900 357 грн., що визнано представниками сторін у відкритому судовому засіданні. Встановлено, що під час шлюбу сторонами, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 16/270,5-131 від 9 липня 2021 року, укладеного від імені [PERSON] , придбано у ТОВ «Град Інвест Плюс» майнові права на об?єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . 14 червня 2023 року [PERSON] та ТОВ «Град Інвест Плюс» розірвали договір № 16/270,5-131 від 09 липня 2021 року на підставі додаткової угоди № 1 до вказаного договору (а. с. 164). Відповідно до п. 3 додаткової угоди № 1 від 14 червня 2023 року ТОВ «Град Інвест Плюс» зобов`язано повернути [PERSON] грошові кошти без урахування індексу інфляції у розмірі 18638 доларів США, що становить на момент укладення угоди 685878,4 грн. Із матеріалів справи вбачається, що розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 16/270,5-131 від 09 липня 2021 року відбулось за згодою [PERSON] , який надав заяву із згодою на таке розірвання (а. с. 161). Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 провадження № 61-3703св19. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Аналізуючи обставини справи та норми права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, суд вважає, що автомобіль марки Volkswagen ATLAS, 3597 куб. см., 2019 року випуску та майнові права на об?єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, та підлягають поділу в порядку ст. ст. 69-71 СК України. Придбавши вказане майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень закону. Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. В судовому засіданні представник [PERSON] стверджував, що автомобіль марки Volkswagen ATLAS, 2019 року випуску був спільною сумісною власністю подружжя, так як набутий за час шлюбу, проте [PERSON] здійснив його продаж іншій особі без згоди [PERSON] , як другого з подружжя. Оскільки вищевказаний автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, було відчужено [PERSON] , суд доходить до висновку, що у [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя є право на компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля та її позов в цій частині належить задовольнити. [PERSON] заявила також вимогу про визнання автомобіля марки Volkswagen ATLAS, 2019 року випуску спільним сумісним майном. Разом із тим, суд вважає обраний спосіб захисту неефективним, а вказану позовну вимогу такою, що не підлягає задоволенню. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц тощо. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у цивільній справі № 523/14489/15-ц. Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна подружжя, та, оскільки, [PERSON] не спростував презумпції спільної сумісної власності на спірний автомобіль, суд вважає, що на це майно поширюється режим спільної сумісної власності, а тому необхідність задоволення вимоги про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном подружжя відсутня. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом стягнення компенсації вартості майнових прав на квартиру, розташованої за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що ці позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому їх належить задовольнити. Визначаючи обсяг майна подружжя [PERSON] , суд вже виснував про те, що майнові права на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так, як і грошові кошти в розмірі 18638 доларів США, отримані в зв`язку із відмовою від оплати майнових прав по договору купівлі-продажу майнових прав від 09 липня 2021 року, а тому підлягають поділу в порядку ст. ст. 69-71 СК України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19). Обґрунтовуючи заперечення проти зустрічного позову, [PERSON] посилається на те, що кошти, отримані від продажу спільного майна подружжя, використовувались виключно в інтересах сім`ї, зокрема: погашення боргу батька [PERSON] у розмірі 5000 доларів США; витрати на оформлення морських документів сертифікатів [PERSON] в сумі понад 2500 доларів США; придбання автомобіля марки Volkswagen ATLAS, 2019 року випуску. На підтвердження цих обставин [PERSON] подано до суду скриншоти із застосунку Вайбер (а. с. 114-128). Відповідно до положень статей 100 Цивільного процесуального кодексу України, електронними доказами визнається інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, які мають значення для справи. Це можуть бути текстові документи, графічні зображення, фотографії, відео- чи звукозаписи, повідомлення, метадані тощо все, що зафіксовано на цифрових носіях або в інтернеті. Такі дані можуть зберігатися на мобільних телефонах, комп`ютерах, картах пам`яті, серверах, системах резервного копіювання, або безпосередньо в інтернеті. Тобто, якщо переписка у Viber, Telegram чи Messenger підтверджує певні домовленості або дії сторін, вона може бути використана в суді, але за певних умов. Закон встановлює чіткі вимоги до форми подання таких доказів. Суд розглядає лише оригінали або належним чином засвідчені електронні копії, на які накладено кваліфікований електронний підпис. Паперові копії скриншотів можуть бути прийняті лише як додатковий матеріал - вони не вважаються письмовими доказами. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21 узагальнила підходи до оцінки електронних доказів, зокрема роздруківок листування в електронній пошті та месенджерах, наголосивши, що поняття "електронний доказ" є ширшим за поняття "електронний документ". Якщо електронний документ це лише файл із визначеними реквізитами, зокрема з електронним підписом, то електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. До таких доказів належать і повідомлення з месенджерів, і електронні листи, і додані до них файли. Суд повинен оцінювати ці матеріали, виходячи з внутрішнього переконання та з урахуванням усіх інших доказів у справі. Однак Велика Палата зауважила про те, що суд може прийняти електронне листування як доказ лише тоді, якщо воно дозволяє ідентифікувати авторів і достовірно встановити зміст повідомлень. Тобто важливо не просто подати скриншот чи роздруківку, а продемонструвати, що це саме той обмін повідомленнями між конкретними сторонами, без змін чи маніпуляцій. Водночас скриншот не є абсолютним доказом він завжди оцінюється у сукупності з іншими даними. Наприклад, важливу роль можуть відігравати технічні деталі (час створення файлу, номери телефонів, супровідні документи). Суд має переконатися, що зображення не було змінено або підроблено, а інформація в ньому відповідає дійсності. Досліджуючи надані стороною [PERSON] скриншоти застосунку Вайбер, та надаючи їм відповідну оцінку, суд дійшов висновку про те, що вказані скриншоти не можуть бути взяті до уваги, як докази, так як не містять номери телефонів абонентів, дат переписки та інших ідентифікуючих ознак. Перевіряючи надані скриншоти на відсутність наявних змін, суд зауважує на тому, що дати, визначені на скриншоту, який міститься на аркуші справи 124, містять зміни та непослідовність, а саме, спочатку міститься повідомлення, датоване 20 жовтня 2023 року, потім повідомлення, датоване 21 жовтня 2023 року, потім наступне повідомлення містить знов дату 20 жовтня 2023 року, що є нелогічним, непослідовним та дає суду підстави дійти висновку щодо маніпуляцій із вказаним скриншотом. Крім того, під час розгляду справи, стороною [PERSON] заперечувалась зазначена переписка у застосунку Вайбер із питань, які містяться в скриншотах. Доводи [PERSON] про погашення нею боргу батька [PERSON] у розмірі 5000 доларів США не підтверджені матеріалами справи, [PERSON] не надано жодного та допустимого доказу на підтвердження цих обставин. Доводи [PERSON] про придбання автомобіля марки Volkswagen ATLAS, 2019 року випуску спростовуються позовною заявою самої [PERSON] , в якій, підставами позову визначено те, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність, має значний дохід та нею придбано спірний автомобіль (а. с. 2). Отже, грошові кошти від відчуження майнових прав були отримані сторонами у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю. Доказів іншого матеріали справи не містять, а тому зустрічний позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, який належить задовольнити у спосіб стягнення із [PERSON] грошової компенсації вартості грошових коштів, отриманих за договором, яким відступлено майнові права на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд приймає до уваги те, що вартість майнових прав становить 18638 доларів США, що еквівалентно на час розгляду справи 408 358,58 грн. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] сплачено судовий збір за подання позовної заяви на загальну суму в розмірі 9003 грн. 57 коп., що підтверджується відповідними платіжним дорученнями (а. с. 5). Враховуючи те, що позов [PERSON] задоволено на 50 %, стягненню підлягає судовий збір в розмірі 4501 грн. 78 коп. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] сплачено судовий збір за подання позовної заяви на загальну суму в розмірі 4200 грн., що підтверджується відповідними платіжним дорученнями (а. с. 82). Враховуючи те, що зустрічний позов [PERSON] задоволено на 97,3 %, стягненню підлягає судовий збір в розмірі 4501 грн. 78 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial