Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, яку мотивує тим, що 28.08.1990 року було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (зараз [ADDRESS] ), посвідчений державним нотаріусом Локатир М.В., яка на той час здійснювала нотаріальну діяльність у м.Калуші. На теперішній час цей нотаріус не здійснює державну нотаріальну діяльність, а нотаріальні справи, сформовані в 1990 році, передані на зберігання до Івано-Франківського обласного державного нотаріального архіву. Разом з тим, у договорі дарування прізвище заявника зазначено « [PERSON] » без апострофа, тоді як у паспорті громадянина України та інших офіційних документах прізвище заявника зазначено « [PERSON] » (з апострофом). Вказана розбіжність у написанні прізвища унеможливлює реалізацію заявником прав власника, зокрема проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок тощо. З метою усунення правової невизначеності, підтвердження належності правовстановлюючого документу, забезпечення можливості реалізації майнових прав, заявник просить суд: встановити факт, що договір дарування жилого будинку від 28 серпня 1990 року, у якому прізвище зазначене як « [PERSON] », належить заявнику [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 12.02.2026 відкрито провадження в даній справі, справу постановлено розглядати в порядку окремого провадження з викликом учасників справи. Заявник в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги заяви підтримує та просить задовольнити її. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча про судове засідання був повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується трекінгом поштових відправлень з сайту Укрпошти та довідкою про доставку електронного документу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 28.08.1990 року було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Калуської державної нотаріальної контори Локатир М.В. (а.с.7-9). [INFO] померла [PERSON] (у віці 81 років), що підтверджується свідоцтвом про смерть. До матеріалів заяви також долучено копію паспорта громадянина України [NUMBER] , який виданий 14.06.2011, на ім`я: [PERSON] , [INFO] , та копію картки платника податків [PERSON] , згідно якої його РНОКПП - [NUMBER] (а.с.4-6), виписку з банківського рахунку АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] (а.с.20-23). У даному конкретному випадку з доданих до заяви доказів вбачається, що прізвище заявника « [PERSON] », який зазначений нотаріусом у договорі дарування від 28.08.1990 року, не збігається з прізвищем заявника « [PERSON] » тільки відсутністю апострофа. Таким чином, суд приходить до висновку, що невірно зазначене нотаріусом у договорі дарування прізвище заявника (обдаровуваної особи) є технічною помилкою нотаріуса. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 6 Розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950, ратифікована в Україні Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Ч. 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Відповідно до листа ВСУ від 01 січня 2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в разі, якщо установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду. Проте сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають з цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. П.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" N 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. П. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України N 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" встановлено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Судом встановлено, що на день звернення з цією заявою нотаріус Локатир М.В. не має можливості внести до договору дарування виправлення у зв`язку з тим, що нотаріус [PERSON] на даний час уже не є державним нотаріусом Калуської державної нотаріальної контори. Від встановлення факту належності заявнику спадкового договору залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав, а саме права власності на нерухоме майно та заявник не має іншої можливості у інший спосіб встановити факт належності йому зазначеного договору. Встановлення даного факту має юридичне значення, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що договір дарування жилого будинку від 28 серпня 1990 року (зареєстровано в реєстрі за № 2585; посвідчений державним нотаріусом Калуської державної нотаріальної контори Локатир М.В.), у якому прізвище обдаровуваної особи зазначене як « [PERSON] », належить заявнику [PERSON] , [INFO] , тому заява підлягає до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved