Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1 300 000,00 гривень, як безпідставно отриманого майна та судові витрати. Позов обґрунтовує тим, щозгідно розписки від 09 жовтня 2024 року, [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в суму 1 300 000,00 гривень в рахунок оплати 2 штук конструкцій приміщення (клюшників) загальною вартістю 4 985 000,00 гривень при курсі долара 41.45 гривень. При передачі коштів та підписанні розписки відповідач надав копію паспорту та довідку про індивідуальний податковий номер. Позивач неодноразово звертався до відповідача в усному порядку з вимогою про виконання домовленості, на що відповідач обіцяв їх виконати, проте, станом на день звернення до суду так і не виконав своїх зобов`язань. На адресу відповідача 25.06.2025 року було направлено лист - вимогу про виконання у місячний строк домовленості, що зазначена у розписці або повернення грошових коштів. Також повідомлено відповідача про, те що у разі невиконання зобов`язання у місячний строк з дня отримання вимоги, [PERSON] звернеться до суду про повернення (стягнення) переданих в рахунок оплати відповідачу коштів. Відповідач отримав лист вимогу особисто 27.06.2025 року, однак конструкції приміщення (клюшники) не виконано, позивачу кошти не повернуто. Враховуючи те, що місячний термін, який був наданий відповідачу для виконання домовленості передати позивачу 2 шт. клюшників, або повернути кошти минув, а відповідач не виконав їх, тому, враховуючи попередження про звернення до суду саме про повернення отриманих коштів, вказує на те, що підстава набуття отриманих коштів відпала. З наведених вище підстав, та посилаючись на приписи ст.1212 Цивільного кодексу України, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у сумі 1 300 000,00 гривень. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.09.2025 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову (а.с.56-57). Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 58). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.10.2025 року повторно відмовленов задоволенні заяви [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову (а.с.87-89). Ухвалою Луцького міськрайонного суд Волинської області від 16.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено дану цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с. 105). 03.03.2026 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення щодо обставин справи, з яких вбачається, що відповідачем у зв`язку можливістю укладення мирової угоди щодо добровільного врегулювання спору було запропоновано позивачу [PERSON] варіанти приміщень, але останній пропозиції не погодив. Також, додатково повідомлено про те, що у Рівненській області, с. Постійне на земельній ділянці [PERSON] , відповідачем [PERSON] залитий фундамент під два приміщення, які обіцяв збудувати відповідач для позивача. Орієнтовна вартість фундаменту становить 500 000,00 гривень, для визначення остаточної вартості, необхідна експертна оцінка (а.с.127 ). В судовому засіданні представник позивача надала пояснення, аналогічні за змістом, викладеному в позовній заяві. Додатково повідомила, що вирішити спірне питання з відповідачем в добровільному порядку не вдалося, оскільки ті варіанти, які пропонував відповідач, були в край незадовільному технічному (будівельному) стані, тому позивач не погодився їх прийняти. Окрім цього пояснила, що відповідач не здійснив жодних дій щодо особистого контакту з позивачем (приїхати до нього, разом відвідати об`єкти, які пропонувались в рахунок виконання зобов`язань за розпискою, тощо). Тому, наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, та стягненні з відповідача 1300000,00 грн., як безпідставно отримано майна, а також судових витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу в розмірі 11500,00 грн. Щодо посилання сторони відповідача в письмових поясненнях на виконані роботи із залиття бетону, орієнтовна вартість яких становить 500 000,00 грн., зазначила, що виконання цих робіт нічим не підтверджено, не надано жодного доказу на здійснення таких робіт, як і не надано доказів щодо вартості матеріалу та робіт, які відповідач оцінює в 500 000,00 грн. Отже, просила суд не брати до уваги дані пояснення. Відповідач та його представник в судовому засіданні фактично позовні вимоги визнали, не заперечували факту отримання від [PERSON] грошових коштів в розмірі 1 300 000,00 гривень в рахунок оплати 2 штук конструкцій приміщення (клюшників) загальною вартістю 4 985 000,00 гривень при курсі долара 41.45 гривень, як і не заперечували факт написання розписки 09.10.2024 року. Підтвердили, що відповідачем була отримана досудова вимога та визнали факт того, що фактично [PERSON] не було побудовано 2 штуки конструкцій приміщення (клюшників). Проте, [PERSON] пояснив, що ним був залитий фундамент під два приміщення, які він обіцяв збудувати для позивача, орієнтовна вартість якого становить 500 000,00 гривень. Проте доказів цьому суду не надав. Отже, просив задовольнити позовні вимоги частково із вирахуванням з суми 1300000,00 грн. вартості залитого фундаменту 500 000,00 грн. Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 11500,00 грн. фактично не заперечували. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з розписки від 09 жовтня 2024 року, [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в суму 1 300 000,00 гривень в рахунок оплати 2 штук конструкцій приміщення (клюшників) загальною вартістю 4 985 000,00 гривень при курсі долара 41.45 гривень (а.с.7). На адресу відповідача 25.06.2025 року було направлено лист-вимогу про виконання у місячний строк домовленості, що зазначена у розписці або повернення грошових коштів. Також повідомлено відповідача про, те що у разі невиконання зобов`язання у місячний строк з дня отримання вимоги, [PERSON] звернеться до суду про повернення (стягнення) переданих в рахунок оплати відповідачу коштів (а.с.8-10). Як вбачається з відстеження поштового відправлення, відповідач отримав лист-вимогу особисто 27.06.2025 року (а.с.11), однак конструкції приміщення (клюшники) не побудовані та кошти позивачеві не повернуто. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під оспорюванням права слід розуміти такий стан цивільних правовідносин, за якого між учасниками існує спір з приводу наявності чи відсутності суб`єктивного права у сторін, а також належності такого права певній особі. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Тлумачення статті 1212 ЦК України свідчить, що необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав (див. постанову Верховного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 520/4210/18). Отже, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 1 300 000,00 гривень, як безпідставно отриманого майна, є обґрунтованими, законними та такими, що ґрунтуються на нормах права. Суд не приймає до уваги та відхиляє посилання відповідача на здійснення ним робіт щодо залиття фундаменту під два приміщення, які він обіцяв збудувати для позивача, орієнтовна вартість якого становить 500 000,00 гривень, та, відповідно, зменшення суми до стягнення за позовом на 500 000,00 грн., з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів ). Так, відповідач не надав суду жодного доказу ані щодо виконаних ним робіт по залиттю фундаменту, ані щодо його вартості, що позбавляє суд прийняти такі посилання, перевірити їх доказами, та, відповідно, врахувати при ухваленні судового рішення. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Судом встановлено, на підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано наступні документи: договір про надання правової допомоги від 25.06.2025 року; розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу [PERSON] згідно умов договору про правничу допомогу від 25.065.2025 року, з якого вбачається, що гонорар в сумі 11 500 гривень сплатив [PERSON] ; квитанцію до прибуткового касового ордера №34 від 25.06.202 5року на суму 11 500 гривень. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та належним чином підтвердженими. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Разом з тим, відповідачем не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, навпаки, під час судового розгляду справи відповідачем фактично було визнано заявлену до стягнення суму судових витрат, зокрема, й на правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із наведеного слідує, що понесені позивачем та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 13 000,00 гривень, а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 500,00 гривень, у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Outcome: approved