Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі - позивач) звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 163550 грн 55 коп. У позові позивач посилався на те, що 01.05.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем укладено договір № 4613764 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, згідно з умовами якого відповідач кредит у сумі 29900 грн., строком на 360 днів. Процентна ставка на пільговий строк 30 днів встановлена у розмірі 1,125 % за 1 (один) день у межах строку кредиту. Після невиконання умов договору процентна ставка становить 1,5 % за один день у межах строку кредиту. Вказаний договір укладений між сторонами в електронному вигляді. Кошти були зараховані на платіжну картку відповідача. Через невиконання своїх обов`язків, зазначених в даному договорі, у відповідача виникла заборгованість станом на 27.02.2025 року у сумі 163550,55 грн, з яких: тіло кредиту - 29899,98 грн, заборгованість за процентами нарахованими первісним кредитодавцем- 108086,09 грн, заборгованість за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» - 25564,48 грн. 27 лютого 2025 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі договору факторингу № 27/02/2025 за плату відступило, а позивач набув право грошової вимоги до відповідача Позивачем у період з 28.02.2025 по 25.04.2025 (57 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 25564,50 грн. З огляду на викладене позивач просить стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 163550,55 грн., з яких: тіло кредиту - 29899,98 грн, заборгованість за процентами нарахованими первісним кредитодавцем- 108086,09 грн, заборгованість за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» - 25564,48 грн. Склад суду визначено відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень, призначено дату судового засідання. 05 грудня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, обґрунтований тим, відповідач заперечує факт отримання коштів, не погоджується з нарахованими відсотками вважає їх незаконно нарахованими. У зв`язку з чим представник відповідача просить суд в позові відмовити в повному обсязі. 11 грудня 2025 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва відкладено розгляд справи та витребувано в Акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" докази, що становлять банківську таємницю. 22 грудня 2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій останній зазначає, що відповідач отримав кредит та здійснювала платежі по поверненню коштів та сплати процентів, вважає розрахунки які долучені до позовної заяви належними та допустимими, отже аргументи відповідача є не обґрунтованими. 12 січня 2026 року до суду від Акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" надійшов лист з витребуваною інформацією в якому зазначено, що на ім`я [PERSON] банком емітовано банківську картку № [NUMBER] , на вказану банківську карту 01.05.2024 було зараховано кошти у сумі 29900 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. У зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 01 травня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем укладено договір № 4613764 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, згідно з умовами якого відповідач кредит у сумі 29900 грн., строком на 360 днів. Процентна ставка на пільговий строк 30 днів встановлена у розмірі 1,125 % за 1 (один) день у межах строку кредиту. Після невиконання умов договору процентна ставка становить 1,5 % за один день у межах строку кредиту. Вказаний договір укладений між сторонами в електронному вигляді. Кошти були зараховані на платіжну картку відповідача. Із листа Акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" від 12.01.2026 №БТ/Е-969 встановлено, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) банком емітовано банківську картку № [NUMBER] , на вказану банківську карту 01.05.2024 було зараховано кошти у сумі 29900 грн Відповідач свої зобов`язання перед первісним кредиторому повному обсягу не виконала. 27 лютого 2025 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі договору факторингу № 27/02/2025 за плату відступило, а позивач набув право грошової вимоги до відповідача. Через невиконання своїх обов`язків, зазначених в даному договорі, у відповідача виникла заборгованість станом на 27.02.2025 у сумі 163550,55 грн., з яких: тіло кредиту - 29899,98 грн, заборгованість за процентами нарахованими первісним кредитодавцем - 108086,09 грн, заборгованість за процентами нарахованими позивачем - 25564,48 грн. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). У ст. 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За змістом ч.ч. 3, 4, 6 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження належного виконання ним зобов`язань та спростування суми заборгованості перед позивачем. З огляду на вказане, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за сумою (тілом кредиту) у розмірі 29899,98 грн. підлягають задоволенню. Щодо нарахування процентів за користування кредитом, суд зазначає таке. Уп.п. 4,5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях. Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів (тобто з 24.12.2023 по 22.04.2024) - 2,5 %; протягом наступних 120 днів (тобто з 23.04.2024 по 21.08.2024) - 1,5 %. Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Строк кредитування за договором № 4613764 від 01.05.2024 становить 360 днів. Як зазначалося вище, позивач за період з 01.05.2024 по 30.05.2024 застосував процентну ставку - 1,125 %, що становить 336,38 грн. в день та з 31.05.2024 по 27.02.2025 застосовував процентну ставку 1,5 % що становить 448,49 грн в день. Водночас відповідно до наведених вище приписів законодавства проценти за користування кредитними коштами мають нараховуватися таким чином: - за період з 01.05.2024 по 30.05.2024 (30 днів) відсотки нараховані в межах чинного законодавства (336,38 грн * 30), що становить 10091,40 грн. - за період з 31.05.2024 по 21.08.2025 (83 дні) за ставкою 1,5 %, що становить 37224,67 грн (448,49 грн * 83 днів); - за період з 22.08.2024 по 27.02.2025 (190 днів) за ставкою 1 % (299 грн. в день), що становить 56810 грн (299 грн. х 190 днів). Загальна сума процентів становить 104126,07 грн. Як встановлено з розрахунку заборгованості за Договором № 4613764 від 01.05.2024 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 27.02.2025. Відповідачем було внесено два платежі на погашення процентів, а саме: 30.05.2024 було внесено 10091,40 грн та 01.07.2024 було внесено 14351,68 грн. У зв`язку з чим сума з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за процентами становить 89774,39 грн (104126,07-14351,68). Що стосується нарахованих позивачем процентів за період 28.02.2025 - 25.04.2025 (57 днів) то суд зазначає таке. Судом встановлено, що подані представником позивача копії договору факторингу та додатки до нього не були засвідчені у встановленому законом порядку. Отже копії договору факторингу та додатків до нього подані позивачем не повні, а саме: загальна сума прав вимоги та ціна продажу за даними договорами становить певну суму, яка суду невідома, тому ці документи не приймається судом як належні докази. Правові висновки щодо кваліфікуючих ознак договору факторингу зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, від 31.10.2018 у справі № 465/646/11, від 11.10.2019 у справі № 910/13731/17 та від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц. Так, пунктом 106 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 визначено, що договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність. Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Так, обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи викладене позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 119674,37 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 29899,98 грн., сума прострочених платежів за процентами - 89774,39 грн. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, то вимоги позивача в частині стягнення судових витрат підлягають задоволенню пропорційно задоволенню позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Пропорційно до частини задоволених позовних вимог (73,17 %) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1772,47 грн. судового збору за подання позову. Також позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу суд враховує, що справа не становить значної складності, об`єм наданої правничої допомоги не є значним, вимоги задоволенні частково, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial