Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду з позовом до Новокаховської міської військової адміністрації Каховського району Херсонської області про визнання права власності. В обґрунтування позову посилалася на те, що позивачі є власниками квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить Позивачам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.04.1999 Виконавчим комітетом Новокаховської міської Ради (копія додається). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за Позивачами у Каховському ДБТІ у реєстровій книзі за № 11224/45. Свідоцтво про право власності на житло видане згідно з розпорядженням (наказом) Виконавчого комітету Новокаховської міської Ради 06.04.1999 №403-д/8I83. 01.09.2025 позивачі звернулися із заявою про реєстрацію права власності на квартиру до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративної послуг Рівненської міської ради. 11.09.2025 позивачі отримали рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №80797036, яке мотивоване тим, що не надано інформацію про підтвердження реєстрації права власності. Також зазначено, що майно територіально підпорядковано Комунальному підприємству «Каховське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради, яке тимчасово знаходиться під окупацією рф. Враховуючи вищенаведене, представник позивачів просила визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка має загальну площу 52,4 кв.м, житлову площу 29,4 кв.м. Позивачі, їхній представник у підготовче судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Представник відповідача у засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження (наказу) Виконавчого комітету Новокаховської міської Ради від 06.04.1999 №403-д/8I83, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Новокаховської міської Ради 06.04.1999. У свідоцтві зазначено, що квартира має загальну площу 52,4 кв.м. На звороті зазначеного вище свідоцтва міститься інформація про те, що вказана у цьому документі квартира зареєстрована на праві спільної сумісної власності Каховським ДБТІ та записано до реєстрової книги за №11224/45. Згідно з технічним паспортом на квартиру, квартира [ADDRESS] загальною площею 52,4 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., розташована на четвертому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат: 1-а кімната 12,5 кв.м, 2-а кімната 16,9 кв.м, кухні площею 8,7 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні - 1,0 кв.м, коридор 7,9 кв.м, вбудованої шафи 0,3 та 0,5 кв.м, квартира обладнана лоджією 4,0 кв.м., висота приміщень 2,65 кв.м. Рішенням від 11.09.2025 №80797036 державного реєстратора прав на нерухоме майно було відмовлено в проведенні державної реєстрації права власності позивачів на квартиру з тих підстав, що Комунальне підприємство «Каховське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради, яке здійснювало реєстрацію права власності знаходиться на тимчасово окупованій території, що позбавляє реєстратора можливості здійснити запит щодо підтвердження інформації про реєстрацію права власності на зазначену квартиру. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У цій справі позивачі були вимушені звернутися до суду з позовом, оскільки держава фактично не визнає за ними права власності на нерухоме майно, про що свідчить відмова державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч.4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У цій справі державний реєстратор позбавлений можливості перевірити інформацію щодо фактів оформлення та/або реєстрації права власності на спірне майно за період з квітня 1999 року, коли позивачі набули право власності на спірне майно, до 01.01.2013, коли повноваження з державної реєстрації прав власності на нерухоме майно були передані місцевими органами державної реєстрації прав. Проте, відсутність об`єктивної можливості підтвердити факт оформлення та/або реєстрації права власності за позивачами на спірне майно у зв`язку з місцезнаходженням КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» на тимчасово окупованій території, а також відмова (незалежно від її правомірності) державного реєстратора провести реєстрацію права власності на спірне майно за позивачами, створили ситуацію, при якій позивачі не можуть реалізовувати свої правомочності як власники майна. В той же час, Конституція України у статті 41 гарантує непорушність права власності та усі три правомочності власника: володіти, користуватися та розпоряджатися. Невизнання державою права власності позивача на спірне майно є втручанням у це право, яке не переслідує легітимну мету та не є необхідним у демократичному суспільстві, а отже порушує гарантії, закріплені у статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за позивачем, а не за іншою особою. У вищевказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правило за аналогією закону (а саме, статті 392 ЦК України) має застосовуватися не тільки у випадках, коли власники втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в них документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. У справі за позовом представника позивачів [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] не було встановлено обставин, які б свідчили про наявність реєстрації права власності на спірне майно за будь-якою іншою особою. При цьому у позивачів наявне свідоцтво про право власності на майно, але з причин, які зазначені вище, цей документ не надає змоги позивачам беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, наслідком чого має бути державна реєстрація такого права. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки під час розгляду справи були підтверджені обставини, на які позивачі посилаються як на підставу свого позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved