Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Поддубна Ю.В. про визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Позов мотивовано тим, що 23 січня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В. за реєстровим № 62. Відповідно до п. 1 договору позики [PERSON] передав у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 285000,00 гривень. Згідно п. 2 договору позики, зазначену суму грошей [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] в строк до 01 травня 2024 року. Грошові кошти у розмірі 285000,00 гривень були отримані [PERSON] , про що ним була власноручно написана розписка. Позивач зазначає, що на момент укладання договору позики із [PERSON] , останній гарантував, що є фінансово спроможним, і у разі неможливості повернення грошових коштів, має нерухоме майно, за рахунок якого зможе погасити борг. Однак, [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав та не повернув грошові кошти у визначений строк. В подальшому позивачу стало відомо, що 17 травня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Поддубною Ю.В. за реєстровим № 150. Вказаний договір купівлі-продажу було вчинено за згоди дружини покупця [PERSON] , відтак вказане нерухоме майно було набуте у спільну сумісну власність подружжя. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] уклав зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку з метою уникнення відповідальності за договором позики та набуття статусу неплатоспроможності. Вказаний правочин має ознаки фраудаторності. Крім того, ціна договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 травня 2024 року, яка складає 380000,00 гривень, є вочевидь заниженою, оскільки згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 27 червня 2024 року, вартість житлового будинку із земельною ділянкою складає 676918,28 гривень (вартість будинку 568020,76 гривень, земельної ділянки 108897,52 гривень). Позивач вважає, що відповідачі не визначили дійсну ринкову вартість майна, а визначили її на власний розсуд з метою заниження вартості відчужуваної нерухомості. Крім того, із змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна неможливо встановити, чи була фактично сплачена покупцем обумовлена сума грошових коштів. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , від 17 травня 2024 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. за реєстровим № 150; - відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2024 року забезпечено позов шляхом заборони відчуження нерухомого майна житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 вересня 2024 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні. 20 вересня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Данілюка О.В., в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на наступне. Так, позивач [PERSON] добровільно позичив свої грошові кошти [PERSON] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором позики. Вочевидь, позивач мав повну впевненість, що [PERSON] поверне йому позичені кошти. Ця впевненість грунтувалась, в тому числі, і на тому, що [PERSON] має у власності певне нерухоме майно. При цьому [PERSON] не міг не розуміти, що це майно може бути відчужене [PERSON] у будь-який час. При передачі своїх коштів [PERSON] . [PERSON] не вимагав у нього передання в іпотеку якогось майна відповідача, хоча і мав таку можливість. Таким чином, позивач при наданні позики [PERSON] самостійно визначив межі відповідальності останнього в разі невиконання ним зобов`язань за договором позики, а саме: право позивача на стягнення боргу з відповідача [PERSON] шляхом звернення до суду. Отже, [PERSON] не може стверджувати, що [PERSON] , відчужуючи частину свого майна [PERSON] , діяв на шкоду позивачу, оскільки надання позики [PERSON] не супроводжувалось зустрічним зобов`язанням цієї особи не продавати належне йому майно. Діюче законодавство не передбачає обов`язку позичальника не змінювати свої нерухомі активи до моменту розрахунку з позикодавцем. Відтак, [PERSON] не може нести відповідальність за необачні дії позивача щодо надання позики [PERSON] . В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 зазначено, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладання договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 , ч.5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Велика Палата Верховного суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль як укладання особою договору дарування майна зі своїм родичом з метою приховування усього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення на стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України. Однак, дії [PERSON] та [PERSON] відповідали зовнішньому їх прояву, вони передбачали та досягли реального настання правових наслідків, обумовлених договором. Відчуження будинку було здійснено в той час, коли щодо [PERSON] не було відкрите будь-яке провадження в суді, ніяких обтяжень на спірний будинок не існувало. Щодо ціни будинку, представник відповідача зазначив, що ціна будинку була узгоджена між сторонами правочину та не потребує будь-якого звіту про оцінку майна. Так, згідно Податкового кодексу України, оцінка майна при укладанні угод купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна є необхідною у разі сплати податків. Оскільки продаж майна [PERSON] здійснювався вперше в звітному податковому році і сплата податків в такому випадку не передбачена, оцінка майна не є необхідною. Крім того, оцінка майна, надана позивачем, не відповідає дійсності, оскільки оцінщик фізично не оглядав спірний будинок. В будинку відсутній водопровід та каналізація, сам будинок побудований в 1951 році, а не в 1980 році, як рік введення в експлуатацію, про що вказано в оцінці, наданій позивачем, що суттєво впливає на оцінку будинку. Крім того, в травні 2022 року під час бойових дій було частково пошкоджена покрівля спірного будинку, з`явилися тріщини в стінах тощо, наполовину пошкоджена літня кухня. Продаж будинку був здійснений 17 травня 2024 року через декілька днів після чергового наступу російських військ на Харківщину. Безперервні обстріли цієї місцевості продовжуються і зараз, тому будь-яка оцінка майна в цій місцевості на теперішній час є завідомо умовною. Розрахунок між [PERSON] та [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 17 травня 2024 року, було здійснено в повному обсязі після узгодження проєкту договору та до його підписання згідно приписів діючого законодавства. Сторони цього договору вважають ціну продажу майна [PERSON] в розмірі 380000,00 гривень вигідною для обох сторін договору. Крім того, всупереч тверджень позивача, у [PERSON] після продажу спірного будинку залишилось нерухоме майно у вигляді частини будинку за адресою: [ADDRESS] . Відтак, продаж спірного будинку не свідчить про те, що [PERSON] намагався позбутися всього свого майна для ускладнення стягнення з нього боргу позивачем, як і не свідчить про настання у нього повної неплатоспроможності. 25 вересня 2024 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому він зазначив, що заперечує проти позову, посилаючись на те, що відчуження майна відбулося без порушення прав позивача, оскільки спірний житловий будинок не перебував під обтяженням або арештом, а тому він мав право вільно ним розпоряджатися. Також зазначив, що договір купівлі-продажу будинку був укладений за ринковою ціною. 11 жовтня 2024 року представником позивача адвокатом Голяніщевим Д.Ю. подана відповідь на відзив, в якій він зазначив, що фактичні обставини, обґрунтування та докази, на які посилається [PERSON] , не спростовують обставин, викладених в позовній заяві в частині наявності у спірного договору ознак фраудоторності. Твердження [PERSON] про те, що чинне законодавство не передбачає обов`язку позичальника не змінювати свої нерухомі активи до моменту розрахунку з позикодавцем, є безпідставними. Позовна заява містить належне матеріально-правове обґрунтування як нормами ЦК України, так і практикою Верховного Суду в частині зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначення. Твердження [PERSON] про те, що відчуження будинку було здійснене в той час коли щодо [PERSON] не було відкрито будь-яке провадження в суді, не впливає на визнання спірного договору недійсним. Верховним Судом неодноразово робились висновки, що укладання фраудоторного правочину можливе як до, так і після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості. Факт укладання договору позики та отримання грошових коштів [PERSON] є беззаперечним. Водночас, згідно із даними сайту Судової владу України, 02 липня 2024 року до Люботинського міського суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. 10 липня 2024 року було відкрито провадження у справі, а 11 вересня 2024 року Люботинським міським судом Харківської області ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики в розмірі 285000,00 гривень. [PERSON] , будучи обізнаним про погашення боргу до 01 травня 2024 року перед [PERSON] , здійснив 17 травня 2024 року відчуження нерухомого майна, при цьому боргове зобов`язання не виконав як після відчуження майна, так і станом на день подання відповіді на відзив. Посилання [PERSON] на те, що у [PERSON] , крім спірного відчуженого нерухомого майна, є у власності інше нерухоме майно, а саме частина будинку за адресою: [ADDRESS] , що є підтвердженням платоспроможності щодо розрахунку перед позивачем, є безпідставним. Зокрема, згідно долученої до відзиву інформаційної довідки № 389959675, [PERSON] належить лише 1/12 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно із довідкою про оціночну вартість об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] , оціночна вартість зазначеного об`єкта складає 468837,50 гривень. Таким чином, вартість майна, що належить [PERSON] становить 39069,79 гривень. Крім того, здійснити відчуження нерухомого майна без згоди інших співвласників [PERSON] не має можливості, відтак [PERSON] не забезпечить повне погашення заборгованості перед [PERSON] за рахунок 1/12 частки у будинку за адресою: [ADDRESS] . 18 лютого 2025 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Данілюк О.В. подані письмові пояснення, в яких він зазначив, що оцінка майна, додана позивачем до позовної заяви у цій справі, не відповідає ринковим цінам на аналогічне майно в аналогічних районах, і здійснена без врахування фактичних цін на ринку нерухомості Харкова та Харківського району. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 лютого 2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. Представник позивача адвокат Голяніщев Д.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Данілюк О.В. в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, просив в позові відмовити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Поддубна Ю.В. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленням законом порядку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 провадження № 61-8593св21). У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зроблено висновок про те, що приватно - правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно -правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний Суд вже звертав увагу, що правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний правочин. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 провадження № 61-2612св23). Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20). В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники повинні мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, надати справедливе та своєчасне задоволення вимог та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 127/13995/21. Судом встановлено, що 23 січня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В. за реєстровим №62, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 285000,00 гривень, а відповідач зобов`язався повернути позику до 01 травня 2024 року. Однак відповідач [PERSON] порушив свої зобов`язання перед позивачем [PERSON] та не повернув до 01 травня 2024 року позивачу кошти в сумі 285000,00 гривень. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 травня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. за реєстровим № 150, [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згоду на купівлю будинку надано дружиною покупця [PERSON] , згідно заяви, підпис на якій засвідчено 17 травня 2024 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В., реєстр № 149 Суд враховує, що [PERSON] уклав угоду про відчуження спірного житлового будинку після настання строку виконання зобов`язання із погашення заборгованості за договором позики. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою [PERSON] , за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 зазначив, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. Таким чином, відповідач [PERSON] , діючи недобросовісно, здійснив відчуження належного йому нерухомого майна житлового будинку, знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що позивач може звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та на належне йому нерухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом реалізації цього майна, передбачив негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості. [PERSON] , при наявності у нього не виконаного зобов`язання за договором позики, повинен був діяти добросовісно, піклуватися, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обгрунтованими. Також поведінка боржника повинна бути розумною та направленою на виконання зобов`язання. Однак боржник [PERSON] діяв недобросовісно, що було встановлено судом та його поведінка не відповідала вищезазначеним критеріям. Крім того, відповідачі не довели будь-якими доказами наявність у боржника [PERSON] іншого нерухомого майна, достатнього для звернення на нього стягнення в рахунок погашення заборгованості. Наявність у власності [PERSON] 1/12 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , вочевидь є недостатньою для звернення на цю частину стягнення в рахунок задоволення вимог кредитора з огляду на оціночну вартість об`єкта нерухомості. Враховуючи наведені обставини, можна прийти до висновку, що учасник цивільних відносин - відповідач [PERSON] «вживав право на зло», оскільки правочин від 17 травня 2024 року про відчуження житлового будинку був направлений ним на ухилення від повернення боргу позивачу за договором позики від 23 січня 2024 року. Відтак, правочин від 17 травня 2024 року є фраудаторним, тобто, таким, що вчинений на шкоду позивачу, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того, суд зазначає, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22)). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний [PERSON] спосіб захисту (відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON]) передбачений пунктом 4 частини 2статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». За вказаних обставин, суд вважає, що позовна вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення [PERSON] права власності на спірний житловий будинок є такою, що підлягає задоволенню. Оцінюючи інші доводи та аргументи позивача, викладені в позовній заяві, суд керується практикою Європейського суду з прав людини, викладеною зокрема в рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Враховуючи підстави, з яких суд задовольняє позовні вимоги, суд не вбачає необхідності надавати оцінку по суті іншим доводам і аргументам позивача. Дослідивши надані позивачем докази на обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд висновує таке. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України). Частинами 1 та 2 ст. 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п. 3 ч.1 ст. 133 ЦПК України). У ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У частині 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У частинах 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У частині 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 гривень. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду: - договір про надання правничої допомоги №б/н від 18 червня 2024 року, укладений між ПП «Адвокатське бюро Юрія Сліпченка» та [PERSON] , відповідно до умов якого клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе доручення клієнта надати йому правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. Клієнт зобов`язується сплатити гонорар за дії адвокатського бюро по наданню правової допомоги, а також фактичні витрати, пов`язані із виконанням доручення. Адвокатське бюро через адвоката Сліпченка Ю.А. та/або адвоката Голяніщева Д.Ю., залученого Адвокатським бюро відповідно до п. 2.4 договору представляє інтереси клієнта у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Ю.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Відповідно до пункту 5.1 договору клієнт сплачує на поточний рахунок Адвокатського бюро гонорар у розмірі 20000,00 гривень за підготовку процесуальних документів та представництво інтересів клієнта у Харківському районному суді Харківської області; - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДВП № 8712 на ім`я Сліпченка Ю.А.; -платіжна інструкція № 0.0.3737402535.1 від 01 липня 2024 року на сумму 20000,00 гривень. У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Як зазначено у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року у справі № 357/7395/20, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved