Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цим позовом до Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку «А», житловою площею 16,7 кв. м, загальною площею 30,3 кв. м з відповідною частиною будівель і споруд: огорожа, погріб «Д», розташованих на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 11 грудня 2009 року позивачка є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Під час укладення цього договору купівлі-продажу колишні власники частини будинку дозволили їй користуватися усім будинком та повідомили, що на іншу частину будинку не переоформлені документи. Згідно з архівною довідкою Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 30 липня 2024 року, власником цієї частини будинку є [PERSON] . Позивачці від людей відомо, що вона померла, а спадщину після її смерті ніхто не переоформив, спадкоємці відсутні. З 2009 року позивачка проживає у будинку, добросовісно, відкрито та безперервно володіє ним більше десяти років. З вимогами щодо незаконного володіння та користування до неї ніхто не звертався. Відповідач відзив у встановлений строк до суду не надіслав. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Суду пояснили, що позивачка є власницею 1/2 частини будинку, а іншою частиною користується. Представник відповідача Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивачки. У лютому 2008 року вона придбала будинок за адресою: [ADDRESS] по сусідству з позивачкою. Позивачка на той час вже там проживала зі своєю донькою. Вони обоє це домоволодіння приводили в порядок. Чужих людей там не було. Позивачка є гарною та працелюбною сусідкою. Особисто у своєму будинку з моменту його придбання проживала постійно. Постійно по сусідству також проживала позивачка. Не знає кому належить будинку по сусідству, думає, що належить позивачці, оскільки вона за ним доглядає. Будинок має один вихід. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2004 році вони придбали будинку за адресою: [ADDRESS] . Тоді по сусідству проживала позивачка разом зі своєю донькою. Інших людей на цьому домоволодінні вони не бачили. Позивачка до цього часу там проживає. Тепер вона доглядає домоволодіння разом з чоловіком. Тільки тепер дізнався, що будинку має співвласника. Будинок має один вхід та розташований за адресою: [ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що згідно з договором купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, посвідченого 11 грудня 2009 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Фоміних В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1814, [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідок Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 30 липня 2024 року, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] по 1/2 частині кожному належить [PERSON] та [PERSON] . За змістом технічного паспорту на вищезазначений будинок, він 1959 року спорудження, складається з погреба, двох тимчасових сараїв, огорожі, воріт з хвірткою, колодязя. З матеріалів справи також слідує, що [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить актовий запис про смерть від 21 січня 1987 року № 15. У цьому актовому записі про смерть зазначено, що заявником був [PERSON] . Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори) від 10 жовтня 2025 року № 82849303, 82849315, у Спадковому реєстрі інформація про спадкоємців [PERSON] відсутня. За змістом ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У постанові від 4 лютого 2026 року у справі № 554/4407/22, Верховний Суд зазначив, що для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. Як зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом (ст. 119 ЗК України), а не цією статтею. Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Отже, питання про набуття права власності на садибу за набувальною давністю може вирішуватись не за вказаними нормами ЦК України, а відповідно до положень ст. 119 ЗК України, згідно з якою встановлено строк набувальної давності щодо земельних ділянок у 15 років, що обчислюється з дня набрання чинності цим Кодексом, тобто відповідно до п. 1 Прикінцевих положень з 1 січня 2002 року. Як передбачено ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито та безперервно користуються земельною ділянкою, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них права на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, установленому ЗК України. Згідно зі ст. 122 ЗК України повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування належать зазначеним у ній органам. Для визнання за особою права власності за набувальною давністю, зокрема на житловий будинок, що розміщений на неприватизованій земельній ділянці необхідно встановити такі факти: добросовісність володіння; відкритість володіння; безперервність володіння. Ці три факти повинні існувати встановлений строк. Судом установлено, що [PERSON] користується житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , при цьому знає, що є власником лише 1/2 частини цього домоволодіння, тобто користується іншою частиною домоволодіння без будь-яких підстав та повністю усвідомлює безправність такого володіння. Про те, що позивачка не має права на 1/2 частину домоволодіння вона знала в момент заволодіння цією частиною домоволодіння, про що особисто зазначає. Суд зазначав, що при вирішенні спорів пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У цій цивільний справі позивачка [PERSON] безпідставно володіє спірною частиною житлового будинку, знає, що ця частина житлового будинку їй не належить, а також знає, що у неї відсутні підстави для набуття на будинок права власності. Відсутність добросовісності під час вирішення спорів пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд дійшов до висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed