Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

До Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Департаменту патрульної поліції про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих незаконними діями працівника Національної поліції України за рахунок коштів Державного бюджету України. Позовна заява мотивована тим, що 29 вересня 2024 року інспектором 2 взводу 2 роти 1 батальйону полку 2 (з обслуговування лівого берега) Управління патрульної поліції в м. Києві ДПП старшим лейтенантом поліції Донцовим А.А. щодо нього було винесено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1/139220 за ч. 1 ст. 130 КУпАП України. Відповідно до цього протоколу 29 вересня 2024 року [PERSON] керував автомобілем з ознаками наркотичного сп`яніння. Водій від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння відмовився, чим порушив п. 2.5. ПДР України. Зазначає, що від проходження медичного огляду він не відмовився та з метою спростування складеного на нього протоколу звернувся до КНП КМНКЛ «Соціотерапія», де здав біологічний матеріал. 18 листопада 2024 року йому було надано висновок, яким підтверджено факт не перебування його у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння. За проведення зазначеного огляду ним було сплачено 2992 гривні 50 копійок. Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року провадження по адміністративній справі було закрито через відсутність у його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП України. Постанова не оскаржувалась та набрала законної сили. Також позивачем було направлено скаргу до УПП м. Києва з вимогою провести службове розслідування за фактом дій старшого лейтенанта поліції Донцова Андрія Анатолійовича , що містять ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. У зв`язку із чим позивачем було понесено витрати на поштову відправку на суму 58 грн. За таких обставин, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої йому діями працівників поліції, які полягали у безпідставному складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП України. Моральна шкода полягає у необґрунтованому складанні протоколу щодо нього, вимушеному відшуканні засобів правового захисту, відстоюванні своєї позиції у судах. Різке погіршення стану здоров`я внаслідок значних душевних переживань через звинувачення у правопорушенні, яке [PERSON] не вчиняв, наклепи та образи з боку працівників поліції. Тому, із врахуванням доводів позову, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету Україна шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 50 000 гривень на відшкодування моральної шкоди та 3050 гривні 50 копійок на відшкодування майнової шкоди. 05.03.2025 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху. 17.03.2025 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва відкрито загальне позовне провадження. 02.07.2026 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представником Департаменту патрульної поліції подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що відповідачем при складанні адміністративного протоколу здійснювались не публічно-владні управлінські функції, а процесуальні, які підлягають оцінці та врахуванню як одного з доказів при розгляді справ про адміністративне правопорушення судом або іншою уповноваженою особою. Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року дії інспектора не були визнані протиправними чи незаконними. Позивачем не надано до заяви будь-яких належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. В судове засідання позивач не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від позивача надійшла заява в якій просив проводити розгляд справи без участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від представника відповідача до суду найшло клопотання про розгляд справи у відсутність. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 09.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, повний текст якого проголошено 17.03.2026 р. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 вересня 2024 року інспектором 2 взводу 2 роти 1 батальйону полку 2 (з обслуговування лівого берега) Управління патрульної поліції в м. Києві ДПП старшим лейтенантом поліції Донцовим А.А. відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1/139220 за ч. 1 ст. 130 КУпАП України. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 №139220 від 29.09.2024 року, [PERSON] 29.09.2024 року о 11 год. 00 хв., в м. Києві, площа Керченська, 2 керував автомобілем «Toyota Rav 4», д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] , з ознаками алкогольного сп`яніння: стійкий запах алкоголю з порожнини рота, звужені зіниці очей, які не реагують на світло, почервоніння обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку відмовився. 05.12.2024 постановою Дніпровського районного суду міста Києва провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.1 ст. 130 КУпАП - закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. У своєму рішенні суд відобразив, що на підтвердження винуватості [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, працівниками поліції надано картку обліку адміністративного правопорушення, направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, картку на особу, реєстраційну картку на транспортний засіб, рапорт працівника правоохоронного органу, а також відеозаписи з портативних нагрудних відеореєстраторів №№ 470309, 470245. Разом із тим, як зазначив суд, із наданого [PERSON] висновку лікаря-нарколога КНП КМНКЛ «Соціотерапія» №005080, складеного о 12.05 год. 29.09.2024 року, заповненого 05.10.2024 року, у [PERSON] ознак сп`яніння не виявлено. Крім того, на запит суду в.о. директора КНП КМНКЛ «Соціотерапія» Нікульніковою О. надано акт медичного огляду [PERSON] №005080, заповнений 29.09.2024 року о 12.05 год., яким підтверджено проходження останнім медичного огляду, та зазначено заключний діагноз: тверезий. За таких підстав, суд зазначив, що висновок працівників поліції про порушення [PERSON] вимог п. 2.5 ПДР України не ґрунтується на встановлених обставинах та не підтверджений належними доказами. Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду здобуто не було та суду не надано. За таких обставин, враховуючи вище викладене суд вважає, що у діях особи, що притягається до адміністративної відповідальності відсутній склад адміністративного правопорушення передбачений ч. 1 ст. 130 КУпАП, так як його вину працівниками поліції не доведено належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України). Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: -неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; -шкода; -причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 251 КпАП України протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу. Згідно зі ст. 256 КпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання. Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені ст. 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі. У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин. Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві. Отже, при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій. Так, під час розгляду Дніпровським районним судом міста Києва справи про адміністартивне правопорушення № 755/18696/24 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП, судом не були встановлено невідповідності дій (бездіяльності) працівника патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, також судом не було встановлено обставин вчинення по відношенню до позивача інспектором патрульної поліції дій, які мали ознаки свавільності. Натомість - мотивуючи винесене рішення, суд посилається на принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого усі сумніви у винуватості особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Враховуючи викладене в рішенні, суд дійшов до висновку, що посадовою особою не доведено вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, у зв`язку із чим провадження у справі було закрито. Таким чином, за наслідками розгляду цивільної справи судом не встановлено неправомірності (протиправності) дій посадової або службової особи Департаменту патрульної поліції, що могло б бути підставою для стягнення на користь позивача майнової шкоди, про яку позивач зазначає у поданому позові. Стосовно вимог позивача про стягнення заподіяної моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивача та обставинами складання відносно нього протоколу про про адміністартивне правопорушення, то суд зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine). З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування. При цьому, саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права. Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки: Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до ст. 251 КпАП України є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу. Отже, на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду. Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд. Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів. Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом. Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення. Водночас, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи. Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Згідно зі ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed