Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

ТОВ «Споживчий центр» звернулось до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення 67100,00 грн. боргу за кредитним договором з підстав невиконання його умов та судового збору у розмірі 2422,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] , було укладено Кредитний договір (оферти) № 30.01.2025 100000029. Позичальнику надано кредит у розмірі - 22000 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 30.01.2025, на строк, вказаний в заявці. Відповідно до умов Договору заявка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою Позичальник ознайомився під час укладення кредитного договору. Відповідно до умов кредитного договору № 30.01.2025-100000029 від 30.01.2025 року Позичальнику надається Кредит на наступних умовах: дата надання/видачі кредиту - 30/01/2025; сума Кредиту: 22000 грн. 00 коп.; строк, на який надається Кредит - 140 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту - 18.06.2025; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит; комісія, пов`язана з наданням Кредиту- 15% від суми Кредиту та дорівнює 3300 грн. 00 коп.; Денна процентна ставка та її розрахунок: 0.82% (денна процентна ставка) = (25387.53 / 22000)/ 140 ? 100%. Неустойка: 220 грн. 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/ неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Договором не передбачено змін в умовах надання фінансової послуги, щодо якої укладено договір, крім продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування та строку виплати кредиту у порядку, передбаченому договором. Отже, позивач констатує факт, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконало належним чином та в повному обсязі. Однак відповідач [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 67100 грн., що складається з: тіла кредиту - 22000 грн.; процентів - 30800 грн.; комісії (пов`язаної з наданням кредиту) - 3300 грн.; неустойки - 11000 грн. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2025 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію наведеної ухвали було направлено сторонам. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило. 01 грудня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, узагальнені доводи в якому зводяться до наступного. Так, сторона відповідача вказує, що заявлені до неї позовні вимоги не визнає повністю з наступних підстав. 29 січня 2025 року на номер телефону оператора Лайфсел 063-3883903, який належить відповідачу, прийшло СМС-повідомлення від сервісного центру Інфо про те, щоб нікому не передавали номер і не підтверджували паролі. В цей же день 29 січня 2025 року в 8 год. 52 хв. знову прийшло СМС-повідомлення в якому звернута увага що надання послуг по номеру відповідача буде зупинено згідно з законодавством. 01 лютого 2025 року через мобільний застосунок «Дія» відповідач довідався, що на його ім`я оформлений кредит в ТОВ «Споживчий центр» і кредитор зробив запис про видачу коштів та в цей же день звернувся із заявою до Відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області, про те, що невідома особа оформила на нього кредитні кошти. Як стало відомо, Кредитний договір був оформлений під його ім`я в ТОВ «Споживчий центр». В подальшому відповідач звернувся до представника ТОВ «Споживчий центр», що в м. Сміла по бульвару Бобринського, з метою дізнатися, яким чином невідома особа від його імені оформила на нього кредитні кошти. 12 лютого 2025 року після здійснення ним реєстрації в представника ТОВ «Споживчий центр», йому було видано в паперовому вигляді кредитний договір за яким начебто мені було видано кредитні кошти на суму 22000 грн.. Після того як його було зареєстровано працівником ТОВ «Споживчий центр» в їхньому товаристві для можливості отримати кредитний договір в паперовому вигляді і дізнатися деталі, на його мобільний номер 063-3883903 розпочали телефонувати з цього товариства, щоб він повернув кредитні кошти, на що він відповідав, що кредит не оформлював і кошти в них не отримував. 26 березня 2025 року дружина відповідача - [PERSON] звернулася із заявою до Відділу поліції №2 Черкаського РУП щодо оформлення на його ім`я кредитного договору на суму 22000 грн. в кредитній спілці «Швидко гроші», оскільки вона є тою самою ТОВ «Споживчий центр». Тобто працівникам ТОВ «Споживчий центр» відомо обставини щодо шахрайського отримання кредитних коштів в їх установі на його ім`я. Із листа ТОВ «УПР» за вих. № 190-2310 від 23.10.2025, який адресовано ТОВ Споживчий центр» слідує, що 30.01.2025 кошти в сумі 22000 грн. були перераховані від ТОВ «Споживчий центр» на рахунок, який карту за номером [NUMBER] . Оскільки в АТ КБ «Приватбанк» у відповідача існує картковий рахунок (кредитка), тому він звернувся до менеджера цього банку з метою з`ясувати, кому належить картковий рахунок [NUMBER] та при цьому довідався, що він не належить АТ КБ «Приватбанк», а може належати «Моnobank» що відноситься до АТ «Універсал Банк». Тобто рахунок [NUMBER] відкритий в «Моnobank», держателем якого є АТ «Універсал Банк», в якому у відповідача відсутні будь-які рахунки. Із наданих позивачем документів, а саме Паспорту споживчого кредиту, Пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), зазначений номер телефону [NUMBER] на який 30.01.2025 о 00:26 відправлялося СМС - повідомлення з кодом Е129. Відповідач стверджує, що зазначеним номером він ніколи не користувався і йому невідомо, яка особа може користуватися даним номером. Про вказаний абонентський номер він дізнався лише 12.02.2025 з документів, які були отримані від ТОВ «Споживчий центр». В його користуванні станом на 30.01.2025 та по даний час існує номер оператора мобільного зв`язку «Лайфсел» - [NUMBER] , який є його фінансовим номером, іншими мобільними номерами телефонів не користувався і не користується, зокрема [NUMBER]. З інформації отриманої з центрального Система BanklID НБУ щодо електронного запиту на ідентифікацію користувача, містяться всі анкетні особисті дані відповідача, з яких вбачається, що вони отримані у АТ КБ «ПриватБанк», в якого містяться його дані, оскільки в даному банку в нього був кредит. Відповідач вважає, що невідома особа, скористалася його персональними даними, незаконно отримала кредитні кошти шляхом шахрайських дій від його імені, тому у задоволені позову слід відмовити. 05 березня 2026 року від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначив, що згідно інформації ПрАТ «Київстар» слідує, що 30.01.2025 об 00 год. 45 хв. 45 сек. За телефонним номером [NUMBER] зафіксовано користування електронними комунікаційними послугами, під час якого абонента обслуговування базова станція розташована за адресою: [ADDRESS] , прибудова. При цьому в зазначений вище час він перебував за місцем свого проживання в [ADDRESS] та в користуванні ніколи не мав сім-карти з номером [NUMBER] , зокрема 30.01.2025. Про що свідчить інформація АТ КБ «ПриватБанк» щодо ідентифікації, де окрім його анкетних даних зазначений фінансовий номер [NUMBER], яким він користується постійно. Окрім цього АТ «Універсал Банк» надано інформацію, що його [PERSON] , як клієнта банку не виявлено та на його ім`я не було емітовано платіжних карток, в тому числі за [NUMBER] про яку зазначає позивач. Вказані обставини свідчать про те, що особисто ним не оформлявся кредитний договір в ТОВ «Споживчий центр» та не отримувалися кредитні кошти, а невідомою для нього особою отримано з центрального вузла Система ВаnkID НБУ на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача всі його анкетні особисті дані, які використані при оформленні кредиту. На його повідомлення до ТОВ «Споживчий центр», які були зроблені відразу по виявленню ним незаконного оформлення на нього кредитних коштів, не були проведені відповідні перевірки щодо повідомлених ним обставин, стосовно втручання сторонніх осіб. Таким чином відповідач вважає, в заявлених позовних вимогах слід відмовити повністю. Позивач у передбачений строк, для подання відповіді на відзив, а саме міркувань та аргументів щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотивів їх визнання або відхилення, не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом по справі встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, позивач посилається на те, що 30.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] , було укладено Кредитний договір (оферти) № 30.01.2025 100000029. Кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів в наслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості становить 67100 грн. 00 коп. Відповідно до листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. №190- 2310 від 23.10.2025 адресованого ТОВ «Споживчий центр», повідомляється, що згідно укладеного між підприємствами договору було успішно перераховано кошти на платіжну карту клієнта: 30.01.2025 о 00:26:43 на суму 22000,00 грн., номер карти [NUMBER] , номер транзакції 638405294, призначення платежу: видача за договором кредиту №30.01.2025-100000029. Згідно частини 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно положень частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно положень статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У разі порушення зобов`язання відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 205 ЦК України щодо форм правочину, способу волевиявлення встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Так, позивач посилається на те, що кредитний договір було укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися кредитором у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано ЗУ «Про електронну комерцію» та ЗУ «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до положень ст. 12 вище зазначеного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, згідно даних паспорту споживчого кредиту та пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), для підписання та укладення договору, було підписано одноразовим ідентифікатором А129, код смс, яке було направлено на номер [NUMBER]. На підтвердження ідентифікації особи, позивачем надано Інформацію з центрального вузла Системи BankID НБУ на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача, як клієнта АТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено номер телефону Позичальника [NUMBER] , що свідчить про відсутність даних стосовно одноразового ідентифікатора, яким саме особа - [PERSON] підписав цей договір. Позивачем не надано доказів, які прямо чи опосередковано свідчили би про те, що електронний підпис чи ідентифікатор належить саме [PERSON] . За клопотанням відповідача, судом було витребувано у АТ «Універсал Банк» - інформацію про те, чи емітувалась (видавалась) банківська картка № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . На виконання ухвали суду про витребування доказів, АТ «Універсал Банк» надано інформацію про те, що в АТ «Універсал Банк» на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , банком не було емітовано платіжних карт. Ідентифікацію особи, як клієнта банку не виконано, що позбавляє можливості ідентифікувати особу, як клієнта/не клієнта банку та розкрити інформацію, що містить банківську таємницю. Окрім цього за клопотанням відповідача, судом було також витребувано у ПрАТ «Київстар» інформацію про місцезнаходження (регіон України - область, район, населений пункт) абонента [NUMBER] в 00 годин 26 хвилин 30 січня 2025 року, роздруківку із вхідними/вихідними дзвінками та смс-повідомленнями абонента. На виконання ухвали суду про витребування доказів, ПрАТ «Київстар» повідомило, що телефонний номер [NUMBER] станом на 30.01.2025 року обслуговувався на умовах передплаченої форми обслуговування ПрАТ «Київстар» знеособлено (анонімно) та за жодною особою номер зареєстрований не був. Також за даними з інформаційних систем Компанії, об 00 год.26 хв. 00 сек. 30.01.2025 за телефонним номером [NUMBER] не зафіксовано користування електронними комунікаційними послугами. Проте 30.01.2025, о 00 год.26 хв. 45 сек. за телефонним номером [NUMBER] зафіксовано користування електронними комунікаційними послугами під час якого абонента обслуговувала базова станція, що розташована за адресою [ADDRESS] , прибудова, таким чином факт користування абонентом номеру [NUMBER] , а саме обладнання із зазначеним телефонним номером територіально перебувало в Дарницькому районі міста Києва. Також на підтвердження звернення дружини відповідача - [PERSON] та відповідача [PERSON] до ВП№2 ЧРУП ГУНП в Черкаській області щодо неправомірного оформлення на ім`я відповідача кредитного договору на 22000 грн. к кредитній спілці «Швидко гроші» (ТОВ «Споживчий центр», позивачем було долучено: талон - повідомлення єдиного обліку №6880 про прийняття і реєстрації заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення; відповідь ВП №2 ЧРУП ГУНП №47037-2025 від 04.03.2025; довідку за результатами розгляду матеріалів за зверненням [PERSON] від 02.03.2025; заяву [PERSON] до ВП№2 ЧРУП ГУНП в Черкаській області про вчинення кримінального правопорушення від 28.11.2025; ухвалу слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.01.2026 (справа703/8706/25) та витяг з ЄРДР, кримінальне провадження №12026255350000027 в фабулі якого зазначено, що «16.01.2026 до чергової частини ВП№2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області надійшла ухвала Смілянського міськрайонного суду Черкаської області №703/8706/26, 1- кс/703/1188/26 від 02.01.2026 якою зобов`язано внести відомості до ЄРДР, по факту звернення [PERSON] про те, що невідомі особи, шляхом незаконного використання його персональних даних оформили на його ім`я онлайн-кредит у макрофінансовій організації ТОВ «Споживчий центр» на суму 22000 грн.» За змістом частини першої статті 1050 ЦК України згідно з вимогами статей 526,527,530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, та в подальшому порушив обов`язок з їх повернення. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина першастатті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, сплачений судовий збір залишається за позивачем.

Outcome: dismissed