Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №3828191 від 11.09.2021 у розмірі 35420,55 грн., сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 13000 грн. В обґрунтування позову вказано, що 11.09.2021 між ТзОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено договір №3828191, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 7000 грн. Вказує, ТзОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконало, надавши відповідачу кредитні кошти, а відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. Зазначає, що на підставі договору №13-01/2022-79 від 13.01.2022 та договору №10-01/2023 від 10.01.2023 отримав право грошової вимоги до відповідача за договором №3828191 від 11.09.2021. У зв`язку з невиконанням відповідачем грошових зобов`язань, за вказаним договором, у нього утворилася заборгованість в розмірі 35420,55 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позову просив суд проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи думку представника позивача, який не заперечував проти ухвалення заочного рішення та дослідивши докази належного повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи, суд дотримуючись вимог ст.280 ЦПК України дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення по справі. Суд, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Судом встановлено, 11.09.2021 між відповідачем та ТзОВ «Мілоан» було укладено договір про споживчий кредит №3828191, шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч.6 і 12 п.1 ст.З, ст.12, п.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України), в якості аналога власноручного підпису Позичальника. Відповідно до умов вказаного договору, сума кредиту 7000 грн., строк кредитування 30 днів, відсотки за користування кредитом 1837,50 грн., комісія за надання кредиту 539 грн. Судом встановлено, що ТзОВ «Мілоан» умови договору виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в кредит шляхом переказу на його картковий рахунок в сумі 7000 грн., що підтверджується квитанцією №1761030317 від 11.09.2021. З розрахунку заборгованості за договором, судом встановлено, що відповідач умови договору належним чином не виконав, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка станом на 10.01.2023 становить 35420,55 грн. Судом встановлено, що 13.01.2022 між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №13-01/2022-79 відповідно до якого ТзОВ «Мілоан» відступило на користь ТзОВ «Вердикт капітал» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3828191, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №13-01/2022-79 від 13.01.2022 ТзОВ «Вердикт капітал» набув права грошової вимоги до відповідача за договором №3828191 в сумі 23891,55 грн. з яких 7000 грн. сума виданого кредиту; 5490 грн. заборгованість за тілом кредиту, 17862,55 грн. заборгованість по відсоткам, 539 грн. заборгованість за комісією. Судом встановлено, що 10.01.2023 між ТзОВ «Вердикт капітал» та позивачем було укладено договір про відступлення №10-01/2023 відповідно до якого ТзОВ «Вердикт капітал» відступило на користь позивача право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3828191, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №10-01/2023 від 10.01.2023 позивач набув права грошової вимоги до відповідача за договором №3828191 в сумі 35420,55 грн. з яких 5490 грн. тіло кредиту, 29391,55 грн. заборгованість за відсотками, 539 грн. заборгованість за комісіями. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 вказаної статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначенні Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитору зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Таким чином, судом встановлено, що 11.09.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та відповідачем було укладено кредитний договір №3828191. Сторонами договору в належній формі було погоджено умови позики, зокрема, розмір позики, порядок її надання і повернення, розмір відсотків за користування позикою. Первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання, натомість відповідач умови договору належним чином не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка відповідно до розрахунків, поданих позивачем, складає за кредитним договором №3828191 в розмірі 35420,55 грн. Позивач на підставі вищедосліджених судом договорів факторингу, набув права грошової вимоги до відповідача по вказаному кредитному договору, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість по вказаному договору, однак суд не погоджується з розміром такої заборгованості. Відповідно до положень ст.ст. 1048, 1054 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18. Так, відповідно до умов договору №3828191 (п.1.3) від 11.09.2021, строк кредитування 30 днів. Відтак, первісний кредитор мав право на нарахування відсотків за користування кредитом за 30 днів, однак як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відсотки за користування кредитом нараховувалися поза межами строку кредитування, що не відповідає вимогам ст.ст. 1048, 1054 ЦК України. При цьому суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, що строк кредитування продовжувався, укладалися додаткові угоди про продовження строку кредитування. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 363/1834/17 від 13.07.2022. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позивачем частково здійснювалося погашення заборгованості, загальна сплачена відповідачем сума становить 4747 грн. Враховуючи, що первісний кредитор мав право на одержання від відповідача за вказаним кредитом 8837,50 грн. (7000 + 1837,50), і що з відповідача не підлягають до стягнення нарахування за комісією, а також що відповідачем частково сплачувалася заборгованість за вказаним кредитним договором, то суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення, а саме до стягнення з відповідача на користь позивача 4090,50 грн. (8837,50 4747). Що стосується судових витрат, то суд вирішив це наступним чином. Відповідно до договору про надання правничої допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024, заявки на надання юридичної допомоги №1706 від 01.09.2025, витягу з акту №14 про надання юридичної допомоги від 30.09.2025, встановлено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача становить 13000,00 грн. Відповідно до п. 1-4 ч. 4.ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатських робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, вирішив стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 279,75 грн, а також понесені позивачем витрати за послуги з надання професійної правової допомоги в сумі 1501,29 грн.

Outcome: partial