Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності їй правовстановлюючого документа - договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16 жовтня 2003 року державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-573, на підставі якого, згідно виданого нею доручення, посвідченого 15 жовтня 2003 року Петранківською сільською радою по реєстру №79, її мати - [PERSON] - придбала для неї у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, житловою площею 30,7 кв.м, загальною площею 44,9 кв.м. В обґрунтування заявлених вимог заявниця зазначила, що після придбання у власність зазначеної квартири вона фактично вступила у володіння та користування вказаним нерухомим майном, а також зареєструвала своє постійне місце проживання за відповідною адресою. На даний час вона має намір розпорядитися належним їй нерухомим майном, зокрема подарувати квартиру своїй дитині. У зв`язку з цим у грудні 2025 року вона звернулася до нотаріальної контори для оформлення договору дарування, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з мотивів того, що право власності на вказане нерухоме майно за нею не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому їй було рекомендовано звернутися через ЦНАП Рожнятівської селищної ради для здійснення державної реєстрації права власності на зазначену квартиру. Під час звернення відповідальний працівник ЦНАП Рожнятівської селищної ради здійснила огляд поданих документів та встановила наявність у них розбіжностей. Зокрема, у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений 16 жовтня 2003 року державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. та зареєстрований в реєстрі за № Д-573, не повністю зазначено прізвище заявниці - « [PERSON] », тоді як її повне прізвище є « [PERSON] ». Заявниця зазначила, що вона звернулася до Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори з метою можливого внесення виправлень до тексту договору, однак їй було повідомлено, що державний нотаріус [PERSON] на даний час не працює, а також померла, у зв`язку з чим внесення змін до тексту договору та нотаріального реєстру є неможливим. У зв`язку з викладеним їй було рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності зазначеного правовстановлюючого документа. Заявниця вважає, що помилка у зазначенні її повного прізвища у договорі купівлі-продажу квартири від 16 жовтня 2003 року була допущена державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. внаслідок неуважності, а також у зв`язку з неналежною перевіркою відомостей, наданих її представником за довіреністю. У зв`язку з цим вона змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності їй вищевказаного правовстановлюючого документу. У судове засідання заявниця не прибула, її представник адвокат Ошуст С.Є. направив до суду заяву, в якій просить заслухати справу у його відсутності, заяву підтримує повністю. Представниця заінтересованої особи у судове засідання не прибула, подала до суду заяву, в якій заперечень щодо встановлення даного факту немає, просить справу розглядати без її участі. За таких обставин суд вважає за необхідне справу розглянути у відсутності сторін, у порядку, передбаченому ст. 247 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, а також інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, що також гарантується Конституцією України та міжнародними договорами. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Також кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що включає принципи добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способи захисту цивільних прав та інтересів визначаються законом, а суд зобов`язаний надати ефективний засіб правового захисту. В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, повинні розглядатися за участю заявників та заінтересованих осіб. Заявники та залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що розглядається судом, брати участь у дослідженні доказів, надавати пояснення, заявляти клопотання та заперечення, а також користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими законом. Кожна сторона відповідно до ст. 81 ЦПК України зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а суд оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів. Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. До таких доказів належать письмові, речові та електронні докази, висновки експертів та показання свідків. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню судом при ухваленні судового рішення. Саме в межах предмета доказування суд оцінює всі подані сторонами докази. Відповідно до ч. 2 ст. 293 та ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, а також справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, якщо прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження, що зазначені в документі, не збігаються з відповідними даними цієї особи, зазначеними у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З досліджених судом письмових доказів, зокрема копії паспорта громадянина України та витягу з реєстру територіальної громади (а.с. 4, 6), вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує її особу та місце проживання. З копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16 жовтня 2003 року державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-573 (а.с.9), встановлено, що у зазначеному правовстановлюючому документі прізвище заявниці зазначено неповністю - « [PERSON] », без зазначення другої частини прізвища «- [PERSON] ». За таких обставин суд дійшов переконання, що заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2003 року - фактично належить заявниці, а допущена у ньому розбіжність у написанні прізвища, а саме зазначення « [PERSON] » замість повного прізвища « [PERSON] », має технічний характер, є наслідком помилки при оформленні документа, не змінює суті правовідносин та не впливає на належність цього документа заявниці. Встановлення даного факту має для заявниці істотне юридичне значення, оскільки є необхідним для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Outcome: approved