Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до житлово-будівельного кооперативу «Житлобуд-4», [PERSON] про визнання права власності на нежитлове приміщення. Позов мотивований тим, що 02.08.2017 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] за згоди ЖБК «Житлобуд-4» було укладено договір переуступки права вимоги до договору у ЖБК «Житлобуд-4» №10/6/НЖ від 14.02.2014 року за умовами вказаного договору [PERSON] переуступив, а [PERSON] прийняв право вимоги на отримання у власність нежитлового приміщення №16 (ХХІ) загальною площею 23,1 кв.м. багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] . Позивач стверджує, що всі зобов`язання зі сплати вартості нежитлового приміщення ним виконано, проте користуючись неволодінням позивачем українською мовою останній не отримав від відповідача ЖБК «Житлобуд-4» оригіналу договору переуступки права вимоги від 02.08.2017 року та Акту прийому передачі від 02.08.2017 року. Також відповідач не надав позивачу довідку про сплату пайових внесків. Ориганали вказаних документів також не було отримано від [PERSON] . Оскільки відсутність вказаних документів позбавляє позивача можливості здійснення державної реєстрації набутого права власності на нерухоме майно, тому він звернувся до суду з цим позовом та просив: -визнати за ним право власності на нежитлове приміщення №16 загальною площею 23,1 кв.м. на першому поверсі 98-и квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] ; -судові витрати залишити за позивачем. Ухвалою суду від 25.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в загальному позовному провадженні, надано строк відповідачу на подання до суду відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 09.02.2026 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] та було прийнято до провадження позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON] , житлово-будівельного кооперативу «Житлобуд-4», [PERSON] про визнання права власності на нежитлове приміщення. Позов третьої особи [PERSON] мотивований тим, що з 15.04.2015 року вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2024 року та набрало законної сили 01.03.2024 року. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають з матір`ю та перебувають на її утримані. В період шлюбу [PERSON] , на підставі договору переуступки права вимоги від 02.08.2017 року до договору у ЖБК «Житлобуд-4» №10/6/НЖ від 14.02.2014 року, набув у власність нежитлове приміщення №16 (ХХІ), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 23,1 кв.м. Під час підписання вказаного вище договору 02.08.2017 року [PERSON] було видано акт прийому-передачі до договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Житлобуд-4» №10/6НЖ та довідку про сплату пайових внесків на суму 120120,00 грн. на будівництво вказаного нежитлового приміщення №16. Натомість позивач стверджує, що йому не було надано усіх зазначених вище документів, що не відповідає дійсності. В той же час, після розірвання шлюбу [PERSON] не звертався до [PERSON] з метою отримання вказаних документів, а також не включав майно до маси всього спільного майна при поділі майна подружжя (справа перебуває в провадженні суду). З метою захисту своїх прав та інтересів [PERSON] звернулася до суду з цим позовом та просила: -визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частини нежитлового приміщення №16 (ХХІ), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 23,1 кв.м.; -визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на частини нежитлового приміщення №16 (ХХІ), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 23,1 кв.м.; -стягнути з [PERSON] на її користь усі понесені судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Разом з тим, докази понесення витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали частково, з підстав викладених у позові та винали позовні вимоги третьої особи повністю. Представник відповідача житлово-будівельного кооперативу «Житлобуд-4» в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги [PERSON] визнає та не має заперечень. Також зазначив, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] також не має заперечень. Третя особа/позивач [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити її позов повністю. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що наведені вище позови слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2024 року у справі №127/26068/223, яке набрало законної сили 01.03.2024 року, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ,зареєстрований 15.04.2015 року в Управлінні внутрішніх справ провінції Фудзян, Китайської Народної Республіки, порядковий номер свідоцтва про одруження [NUMBER] (а.с. 47-50). Згідно з договором переустуки права вимоги до договору у ЖБК «Житлобуд-4» №10/6/НЖ від 14.02.2014 року, укладеного 14.02.2014 року між [PERSON] та[PERSON] , останній переуступив, а [PERSON] прийняв право вимоги на отримання у власність нежитлового приміщення №16 (ХХІ), загальною площею 23,1 кв.м. багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 12, 53). Вказане нежитлове приміщення належить [PERSON] на підставі договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Житлобуд-4» №10/6/НЖ від 14.02.2014 року, укладеного між ЖБК «Житлобуд-4» та [PERSON] , всі права та зобов`язання учасника за яким переходять до набувача з моменту підписання даного договору (п. 2. вказаного вище договору). За умовами договору, право вимоги на отримання у власність майнових прав нежитлового приміщення оцінюється сторонами на суму 120120,00 грн. Вказане у договорі нежитлове приміщення переходить у власність набувача після повної сплати її вартості, що підтверджується актом прийому передачі, укладеним між набувачем та ЖБК, а також довідкою про повну сплату вартості квартири. З наявних у матеріалах справи Акту прийому-передачі (а.с. 13, 54) та довідки ЖБК «Житлобуд-4» про сплату пайового внеску (а.с. 55) підтверджується факт переходу прав вимоги на спірне нежитлове приміщення до позивача [PERSON] . За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що спірне нежитлове прміщення було придбане позивачем в період шлюбу з [PERSON] . За змістом статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спiльною сумiсною власнiстю, якщо iнше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві власності на майно, можливе лише за його згодою. Відповідно до розяснень, що містяться у п. 23 Постанови Пленума Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів, які б спростували вказане суду не надано та матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду Українив постанові від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За встановлених обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] та третьої особи/позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки сторін у праві власності є рівними за недоведеністю зворотнього та права позивачів підлягають захисту шляхом визнання за ними права власності на 1/2 частину спірного нежитлового приміщення, без його реального поділу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позовів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовів шляхом визнання права власності в розмірі 1/2 частки за [PERSON] та [PERSON] , оскільки частки подружжя є рівними. Відповідно до ст.ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати за первісним позовом залишити за позивачем [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial