Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом (уточненим) до відповідачки [PERSON] про зняття арешту з майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є співласником квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1994 дана квартира належить на праві приватної власності [PERSON] , та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах. Однак, позивачу стало відомо що на його 1/4 частину квартири накладено арешт відповідно до постанови № 6-24/7 від 05.06.2001 відділу державної виконавчої служби у Ватутінському районні про арешт майна боржника та оголошено заборони на його відчуження. Позивач звернувся до Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) із відповідною заявою про зняття арешту з майна. Відповідно до листа Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 25.02.2025, перевіркою даних, що містяться в автоматизованій системі виконавчих проваджень, встановлено, що виконавчі провадження відносно позивача, станом на 25.02.2025 зареєстрованими у відділі не значаться, та на виконанні не перебувають. Крім того, позивачу роз`яснено, що для вирішення питання щодо зняття арешту з усього майна останній може звернутися до суду у відповідності до п. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Також, позивач вказує, що дійсно у 2001 році було відкрито виконавче провадження відносно нього за постановою Ватутінського районного суду м. Києва про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] 1994 р.н., у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку. При цьому, зазначає, що на даний час усі аліменти ним сплачено, ніяких майнових та грошових претензій відповідачка не має. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що іншим шляхом арешт зняти неможливо, позивач просить задовольнити його вимоги. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.07.2025, позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.07.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29.01.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Через систему «Електронний суд» до суду надійшли додаткові пояснення на позовну заяву від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відповідно до яких, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору вважає, що підстави для задоволення позовної заяви про скасування арешту нерухомого майна відсутні. Боржником в позовній заяві про зняття арешту з майна не зазначено підстави в порядку ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та не надано докази на підтвердження інформації про погашення боргових зобов`язань по виконавчому провадженню згідно якого було зареєстровано обтяження ВДВС Деснянського pайону м. Києва. Отже, у відділі відсутня інформація про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження при виконанні постанови. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Від відповідачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає, проти задоволення не заперечує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 12.03.2001 постановою Ватутінського районного суду міста Києва стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 07.03.2001 (а.с.15). Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] було накладено арешт на підставі постанови № 6-24/7 від 05.06.2001 Відділу державної виконавчої служби у Ватутінському районі м. Києва (а.с.14). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1994, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у рівних частинах (а.с.10). Згідно листа Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) від 25.02.2025 повідомлено про те, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] , станом на 25.02.2025 зареєстрованими у відділі не значиться, та на виконанні не перебувають. Також відсутня інформація про погашення заборгованості по виконавчому провадженню згідно якого було зареєстровано обтяження на підставі постанови № 6-24/7 виданої 05.06.2001 Відділом Державної виконавчої служби у Ватутінському районі м. Києва. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. 24.04.2019 Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19 (ЄДРСРУ № 81691819) зазначила наступне: Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 цього Кодексу). Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 317 ЦК України встановлено, що всі суб`єкти права власності (український народ, фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права) є рівними перед законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Як встановлено при розгляді справи, відкритих виконавчих проваджень, за якими боржником виступає [PERSON] на виконанні у відділі не перебуває. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Разом із тим, накладений арешт на майно позивача на даний час не знято, що обмежує його право вільно розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Отже державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: approved