Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. 09.02.2026 року представник позивача звернулася до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.12.2024 року між ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір № 101695097, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 5000 грн на строк 345 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 220% річних протягом першого розрахункового періоду та за процентною ставкою в розмірі 220% річних протягом решти строку кредитування. При цьому комісія за надання кредиту 20% від суми кредиту, що становить 1000 грн, комісія за обслуговування кредиту 7% від суми кредиту в перший день кожного наступного розрахункового періоду. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну їй суму. Відповідач зі свого боку не виконав умов кредитного договору в повному обсязі. 28.07.2025 року між позивачем та ТОВ «Мілоан» укладено договір факторингу № 28072025, у відповідності до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги за договором № 101695097 від 18.12.2024 року, боржником за яким є відповідач у сумі 16244,53 грн. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, тому позивач просить стягнути з нього загальну заборгованість в розмірі 16244,53 грн, з яких: 4268,86 грн заборгованість за основним зобов`язанням, 2343,59 грн заборгованість по процентах за користування кредитом, 2450 грн заборгованість за комісією за обслуговування кредиту, 7182,08 грн сума заборгованості за неустойкою та понесені судові витрати. ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи. Відповідач скористалася правом на подання відзиву по справі, у якому просила у задоволенні позову відмовити, з наступних підстав. Так, відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів видачі коштів за кредитом [PERSON] , зокрема у матеріалах справи відсутні банківська виписка з особового рахунку позичальника, крім того розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити чи передавалися кошти у кредит позичальнику. Також зауважує, що договір факторингу наданий не в повному обсязі, так само і реєстр прав вимоги, з якого позивач до матеріалів справи надав лише витяг. До того ж у договорі факторингу не визначена винагорода фактора, що є ціною продажу прав вимоги, а в сукупності відсутність доказів на підтвердження факту переходу права вимоги за договором факторингу є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення заборгованості. Вказує, що договір про надання коштів у кредит боржником за яким є відповідач, укладений після укладення договору факторингу, право вимоги за яким перейшло до позивача. Позивач заперечує стосовно нарахування штрафу за кредитним договором, посилаючись на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також вважає нарахування комісій за договором нікчемними умовами, такі нарахування, на думку відповідача, є підставою для визнання таких положень договору недійсними, посилаючись на правові висновки ВС від 01.04.2020 року, у справі №583/3343/19. Звернула увагу суду на строк, протягом якого можуть нараховуватися відсотки за користування кредитом, а саме 30 днів та розмір денної процентної ставки, який згідно ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» не може перевищувати 1% в день від суми кредиту. Представник позивача подала відповідь на відзив, у якому зазначила щодо переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора таким є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні, а не документи, що засвідчують права, які передаються, що зазначено Верховним Судом в постанові від 28.10.2020 року у справі №910/10963/19. Крім цього, реєстр боржників містить інформацію щодо великої кількості боржників, що є банківською таємницею, розкриття якої має здійснюватися у визначеному законом порядку, позивачем до матеріалів справи надано витяг з реєстру боржників, що містить лише дані відповідача, інші відомості були приховані за допомогою технічних засобів з метою захисту від неправомірного розповсюдження персональних даних інших осіб. Зауважила, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо). Вважає, твердження відповідача щодо неукладеності кредитного договору на момент передачі права вимоги такими, що не відповідають дійсності та є помилковими. Щодо здійснення нарахувань за кредитним договором №101695097 від 18.12.2024 року, зазначила, що за умовами договору нарахування відсотків здійснювалося в межах встановленого договором строку кредитування 345 днів на суму кредиту 5000 грн. При цьому денна процентна ставка становить 0,99%. Вказує, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк, умови кредитування, в тому числі і щодо стягнення комісії за надання та обслуговування кредиту, та нарахування штрафу в зв`язку з простроченням повернення кредитних коштів, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Заборгованість нараховано відповідно до умов договору та додатків до нього. Відповідачем при підписанні кредитного договору не було висловлено жодних заперечень або зауважень щодо умов та порядку нарахування відсотків, що свідчить про погодження ним всіх умов здійснення нарахувань зазначеного договору. Щодо доказів, що підтверджують перерахування коштів Відповідачу за кредитним договором №101695097 від 18.12.2024 року представник позивача пояснює, що позивачем надано підтвердження перерахування коштів, зокрема відповідне платіжне доручення. Доказів протилежного, зокрема того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, відповідач суду не надав. Крім того вважає належним зазначити, що у розрахунку заборгованості за кредитним договором №101695097 міститься інформація щодо проведення відповідачем оплат, які зараховано на погашення заборгованості, відповідно до умов Кредитного договору, що на думку представника позивача, є визнання ним боргу, що, у свою чергу, фактично прирівнюється до волевиявлення учасника справи на укладення договору та погодження всіх умов договору. Представник позивача у заяві просив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, в разі проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження здійснювати такий розгляд без участі представника позивача, не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідачу [PERSON] була надіслана ухвала про відкриття провадження у справі, днем вручення якої, відповідно до п.5 ч.6 ст. 272 ЦПК України, є 26.02.2026 року. ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 13.02.2026 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. ІV. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 18.12.2024 року [PERSON] та ТОВ «Мілоан» уклали договір про споживчий кредит № 101695097, у відповідності до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 5 000 грн, строком 345 днів. При цьому, відповідно до п.1.4 договору позичальник має повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісії за обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом в дату платежу 28.11.2025 року (а.с.5-10). Комісія за надання кредиту 1000 грн, яка нараховується за ставкою 20% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (п. 1.5.1. договору). Пунктом 1.5.2. договору передбачено, що комісія за обслуговування кредиту за весь строк кредитування 7700 грн, що нараховується за ставкою 7% від суми кредиту в перший день кожного наступного розрахункового періоду, що встановлені в графіку платежів. Комісія за обслуговування кредиту встановлена п.1.5.2 цього договору кредитування, що включає цілодобове кредиту (кредитної заборгованості) кредитодавцем протягом всього строку розміщення її в особистому надання позичальнику актуальної облікової інформації шляхом заборгованості кабінеті позичальника, зокрема про розмір нарахованої та сплаченої погашення за цим договором, її складові, розрахунок поточного платежу, розрахунок суми для повного заборгованості, графік платежів, негайне оновлення інформації при настанні змін, цілодобове забезпечення переказ можливості через особистий кабінет здійснювати миттєвий безкоштовний для позичальника з автоматичним додаванням всіх необхідних реквізитів для погашення заборгованості за цим інформування договором, надсилання позичальнику текстових повідомлень з нагадуваннями про дати платежів, повідомлення, про зарахування платежів, згенеровані одноразові ідентифікатори/паролі, інші сервісні виконанням консультування та надання інформації з питань пов`язаних з обслуговуванням кредиту та цього договору службами підтримки кредитодавця, тощо, яка нараховується кредитодавцем та сплачується позичальником за кожний визначений Графіком платежів розрахунковий період (крім останнього). Згідно п.1.5 загальні витрати позичальника за кредитом складають 17008,80 грн. Денна процентна ставка 0,99%. Проценти за користування кредитом протягом першого розрахункового періоду, визначеного графіком платежів, - 220% річних на фактичну заборгованість за кредитом, протягом решти строку кредитування 220 % річних (п. 1.5.3 та п. 1.5.4. договору). Згідно п. 2.1 договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням картки [NUMBER] . У п. 4.1. договору визначено, що разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту (частини кредиту згідно графіку платежів) та/або сплати процентів за його користування та/або комісій та/або інших платежів згідно з умовами цього договору та графіку платежів, позичальник зобов`язаний сплатити на користь кредитодавця штраф у розмірі 1000 гривень за кожний випадок порушення (невиконання або неналежного виконання) зобов`язання зі сплати платежів у визначені графіком платежів дати платежів, якщо порушення відповідної дати платежу триває більш ніж 2 днів. Згідно п. 4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту (частини кредиту згідно графіку платежів), кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку сплати чергового платежу, згідно Графіку платежів, має право (не обов`язок) нарахувати проценти за ставкою 220 відсотків річних в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова Договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Нарахування процентів відбувається (якщо кредитодавець скористався правом) щоденно на суму простроченої заборгованості за кредитом. Обов`язок Позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. Договір підписано 18.12.2024 року [PERSON] одноразовим ідентифікатором 207627 (а.с.5). В додатку №1 до договору № 101695097 від 18.12.2024 року міститься графік платежів за цим договором, в якому зазначена інформація щодо дати видачі кредиту 18.12.2024, дати платежу 28.11.2025 року, кількість днів у розрахунковому періоді 15, чиста сума кредиту 5000 грн, проценти за користування кредитом усього 8308,80 грн, комісія за надання кредиту 1000грн, комісія за обслуговування усього 7700 грн (а.с.11) Видача відповідачу кредиту в сумі 5000 грн за договором № 101695097 від 18.12.2024 року здійснена шляхом перерахування на банківську картку [NUMBER] 18.12.2024 року, що підтверджується платіжним дорученням №98203494 від 18.12.2024 року, де платником є ТОВ «Мілоан», отримувачем [PERSON] (а.с.17). У відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №101695097 від 18.12.2024 року, укладеним з відповідачем, зазначено, що 18.12.2024 року було надано кредит в сумі 5000 грн, того ж дня нараховано комісію за надання кредиту 1000 грн, відсотки нараховані за ставкою 220% (0,6027% в день) річних від залишкової суми кредиту. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалось за період з 19.12.2024 по 28.07.2025 року. При цьому первісний кредитор здійснював нарахування процентів згідно п. 4.2 договору, в якості процентів за порушення грошового зобов`язання в розмірі 220% річних, штрафі, передбачених п. 4.1 договору в розмірі 1000 грн. Згідно даних відомостей первісним кредитором було зараховано кошти позичальника, які були внесені останнім в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема тіла кредиту на загальну суму 731,14 грн, комісії за надання кредиту 1000 грн, комісії за обслуговування кредиту в сумі 2450 грн, відсотків за користування кредитом 3541,46 грн та штрафів на загальну суму 2107,98 грн (а.с.18-22). 28.07.2025 року між позивачем та ТОВ «Мілоан» укладено договір факторингу № 28072025, у відповідності до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги за договором №100111562 від 04.02.2025 року, боржником за яким є відповідач у сумі 16244,53 грн, з яких: 4268,86 грн сума заборгованості за основним зобов`язанням, 568,86 грн сума простроченої заборгованості по кредиту, 2343,59 грн сума заборгованості по процентам за користування кредитом, 2075,99 грн - сума простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом, 2450 грн заборгованість по комісії за обслуговування кредиту, 2100 грн сума простроченої заборгованості по комісії за обслуговування кредиту, 7182,08 грн сума заборгованості за неустойкою, що підтверджується витягом з реєстру боржників №3 (а.с. 23-27, 31). Відповідно до додаткової угоди №1 до Договору факторингу №28072025 сторони ТОВ «Мілоан» та ТОВ ФК «ЄАПБ» узгодили, зокрема, викласти реєстр боржників №3 та акт прийму-передачі Реєстру боржників №3 від 28.07.2025 року до договору в новій редакції. При цьому ціна продажу за договором включає в себе ціну продажу згідно реєстрів боржників №№1,2,3 від 28.07.2025 року та становить 9070320,30 грн (а.с.86). Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників №3 від 28.07.2025 року до договору факторингу №28072025 сторони погодили те, що клієнт ТОВ «Мілоан» передав, а фактор ТОВ ФК «ЄАПБ» прийняв реєстр боржників №3 кількістю 3730 (а.с.29). Згідно платіжної інструкції від 31.07.2025 року №745 платник ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплатив отримувачу ТОВ «Мілоан» 9070320,30 грн, що є оплатою за відступлення прав вимоги згідно ДУ №1 до договору факторингу №28072025 від 28.07.2025 року (а.с.30). V.Мотиви з яких виходить суд та норми права. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ЦК України. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до положень статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі. З огляду на зазначені норми права Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі205,207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1, 3 ст. 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В п. 1ст. 629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 1ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В п. 1ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (статті 610, 611 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що: «доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що: «у разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже, спростувати розрахунок боргу за кредитом можливо лише в призмі оцінки доводів сторони, яка заперечує такий розрахунок. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21). Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12) та від 31.10.2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Щодо відступлення прав вимоги новому кредитору Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Щодо стягнення штрафу. Пунктом 18 розділу Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто, в даному випадку законодавством звільнено позичальника від сплати неустойки(штрафу, пені) за прострочення своїх кредитних(боргових) зобов`язань. У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22 суд виснував щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час. Щодо одноразової комісії за надання та обслуговування кредиту. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження 14-53цс21) зазначила про таке. Закон № 1734-VIII (ЗУ Про споживче кредитування) у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. В цьому висновку Велика Палата Верховного Суду зауважує, що згідно п. 8 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року, що набрав чинності 19 жовтня 2019 року і положення якого зберігають свою чинність на день перегляду рішення суду першої інстанції), пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» виклали в такій редакції, згідно якої до загальних витрат за споживчим кредитом відносять витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цими ж змінами починаючи з 19 жовтня 2019 року визначено у частині другій статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. VІ. Висновки суду. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Судом встановлено, що ТОВ «Мілоан» та відповідач, у відповідності до Закону «Про електронну комерцію», 18.12.2024 року строком на 345 календарних дні за заявкою в електронній формі уклали договір про споживчий кредит №101695097, згідно якого відповідач отримала грошові кошти в сумі 5000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 220% річних, комісії за надання та обслуговування кредиту. Позивачем надано докази укладання договору про споживчий кредит №101695097 від 18.12.2024 року, в якому були погоджені сума кредиту, проценти за користування кредитними коштами, з урахуванням комісій за надання та обслуговування кредиту, строк та порядок повернення коштів. При цьому, розмір процентної ставки, за якої відбувалося нарахування відсотків за користування кредитними коштами, здійснювалось первісним кредитором за ставкою 220 % річних на залишок заборгованості за тілом кредиту, що становить 0,6027 % в день, яка не перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, визначеної ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Договір підписано 18.12.2024 року [PERSON] одноразовим ідентифікатором 207627. Посилання відповідача на відсутність доказів перерахування грошових коштів на її картковий рахунок спростовується платіжним дорученням №98203494 від 18.12.2024 року, де платником є ТОВ «Мілоан», отримувачем [PERSON] , яке містить всі необхідні реквізити. Враховуючи положення Закону України «Про платіжні послуги» дане платіжне доручення є первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити. Матеріалами справи підтверджено, що позивач набув право вимоги за кредитним договором №101695097 від 18.12.2024 року за договором факторингу №28072025 від 28.07.2025 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ЄАПБ». Крім цього даний договір наданий в повному обсязі, що спростовує протилежні посилання відповідача у відзиві. Додатковою угодою №1 до договору факторингу між сторонами договору факторингу №28072025 від 28.07.2025 року узгоджено ціну продажу реєстру боржників №1, №2 та №3 від 28.07.2025 року в сумі 9 070 320,30 грн. На підтвердження сплати даної суми коштів за відступлення прав вимоги позивачем до матеріалів справи надано платіжну інструкцію від 31.07.2025 року №745, тому посилання відповідача щодо неоплатності даного правочину є безпідставними. У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №28072025 від 28.07.2025 року, ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Фінансова Компанія «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №101695097 в загальній сумі 16 244,53 грн. Крім того договір факторингу був укладений 28.07.2025 року, тобто після укладення договору кредиту від 18.12.2024 року, що відкидає посилання відповідача щодо укладення договору факторингу ще до виникнення кредитних правовідносин між сторонами. При цьому суд ураховує те, що відповідач в рахунок погашення заборгованості за зобов`язанням кредитного договору №101695097 від 18.12.2024 року здійснила сплату тіла кредиту в загальному розмірі 731,14 грн, відсотків за користування кредитом в загальному розмірі 3541,46 грн, комісії за обслуговування кредиту в загальному розмірі 2450 грн, комісії за надання кредиту в розмірі 1000 грн та штрафів в загальному розмірі 2107,08 грн. При цьому, наведені приписи ЦК України, ЗУ «Про споживче кредитування» не вказують на недійсність умови кредитного договору про встановлення комісії за надання та обслуговування кредиту, яку передбачає кредитний договір №101695097 від 18.12.2024 року. Умови кредитного договору, якими визначено права споживача, є зрозумілими та не дають підстав для висновку, що одноразова комісія за надання кредиту та комісія за обслуговування кредитної заборгованості може передбачати плату за інші послуги, які банк зобов`язаний надати безкоштовно, а отже і для висновку про нікчемність такої умови. Таким чином, несплачена сума комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2450 грн підлягає стягненню з відповідача. Стосовно вимоги позивача про стягнення із відповідача неустойки в розмірі 7182,08 грн, то суд вважає, що остання до задоволення не підлягає, оскільки суперечить п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які передбачають особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань, зокрема, списання сум неустойки в період дії на території України воєнного стану з 24.02.2022 року по даний час. Відтак, на переконання суду, сплачений відповідачем штраф в розмірі 2107,08 грн необхідно в рівних частках зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитом та відсотків за користування ним. Тому, заборгованість за тілом кредиту становитиме 3214,87 грн (4268,86-2107,98/2), а заборгованість за відсотками 1289,60 грн (2343,59-2107,98/2). З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в загальному розмірі 6954,47 грн. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). VІІ. Судові витрати. Згідно із ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому пропорційно до суми задоволених позовних вимог з відповідача слід стягнути 1139,80 гривень судового збору на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.625, 626, 628, 638, 639, 1048, 1049, 1050,1054, ст.3,11,12 Закону України "Про електронну комерцію", та

Outcome: partial