Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно та витребування його з чужого незаконного володіння. Позов мотивує тим, що 28 грудня 1996 року набув у власність земельну ділянку площею 0,1520 га, розташовану у селі Хотів Києво-Святошинського району Київської області. На цій земельній ділянці позивач розпочав будівництво житлового будинку у 1999 році. Протягом періоду 1999-2001 років до житлового будинку були підключені всі необхідні комунікації, вартість надання комунальних послуг позивач оплачував. В побудованому будинку розпочали проживати родичі дружини. 06 липня 1999 року позивач продав 1/2 частину земельної ділянки, внаслідок чого отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0758 га серії ЯЖ № 042857. 09 вересня 2009 року позивач подарував земельну ділянку [PERSON] . Згідно з умовами договору право власності на земельну ділянку виникає у [PERSON] після отримання Державного акта на право власності на земельну ділянку. Право власності на земельну ділянку [PERSON] зареєструвала 29 травня 2019 року. 25 листопада 2010 року позивач отримав довідку про погодження прийняття об`єкта будівництва у експлуатацію. В подальшому позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за неотримання дозволу на виконання будівельних робіт. Позивач вважав, що побудований ним будинок належить йому на праві власності. Натомість у 2024 році довідався, що його донька [PERSON] 10 червня 2019 року зареєструвала за собою право власності на цей будинок. Підставою для реєстрації стала декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 22 грудня 2015 року, де зазначено про початок будівництва будинку у 2002 році та закінчення у 2006 році. Позивач вважає, що оскільки здійснював будівництво спірного будинку, то і право власності на нього набув у цьому ж порядку, натомість реєстрація права власності за [PERSON] не є підставою для виникнення права власності на спірне майно, а є лише посвідченням державою наявності такого права. З метою поновити своє порушене право власності на спірний будинок [PERSON] просить суд: 1.визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; 2.витребувати будинок [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 13 березня 2024 року передав позовну заяву до Києво-Святошинського районного суду Київської області за підсудністю. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 01 травня 2024 року відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає, що позивач не надав доказів на підтвердження існування або будівництва будинку як до 1996 року так і будівництва житлового будинку після придбання земельної ділянки. Також позивач не довів належними та достатніми доказами факту ведення будівництва ним спірного житлового будинку та до укладення шлюбу між відповідачами. Водночас, до справи долучені квитанції щодо оплати вартості наданих житлово-комунальних послуг до спірного будинку, купівлю предметів для обладнання житлового будинку [PERSON] . Відповідач вважає, що право власності на спірний будинок зареєстроване за [PERSON] належним чином та відсутні підстави для визнання права власності на нерухоме майно за позивачем. В зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначила, що помилково зареєструвала за собою право власності на спірний житловий будинок, а отже просить задовольнити позов [PERSON] . У липні 2024 року [PERSON] подала до суду заяву про визнання позову, в якій визнала позовні вимоги у повному обсязі та повідомила про обізнаність щодо наслідків такої процесуальної дії. У поясненнях на відзив на позовну заяву та на заяву про визнання позову [PERSON] зазначає, що [PERSON] посилається на ті самі докази, якими обґрунтовує позов [PERSON] , тобто намагається сумісно з позивачем ввести суд в оману, оскільки [PERSON] намагається допомогти позивачу відібрати будинок у [PERSON] та їх спільного сина, який проживає з ним. Ухвалою від 18 лютого 2025 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що рішенням Хотівської сільської ради народних депутатів від 18 березня 1994 року № 2/5 надано [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га та дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та погосподарських будівель в [ADDRESS] . 28 грудня 1996 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, за якою [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 0,1520 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 1-2064. 13 серпня 2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 19 березня 2009 року [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 042857, площею 0,0758 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд. 09 вересня 2009 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] отримала у дарунок земельну ділянку площею 0,0758 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:005:0118. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І.І. та зареєстрований у реєстрі за номером 3618. 25 жовтня 2010 року виконавчий комітет Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області видав [PERSON] довідку № 86 про погодження прийняття об`єкта в експлуатацію, згідно зі змістом якої [PERSON] визнавався, зокрема, забудовником житлового будинку у [ADDRESS] . Об`єкт розташований на земельній ділянці площею 0,0758 га та в межах, визначених Державним актом на право приватної власності на землю серії ЯЖ № 042857 від 19 березня 2009 року. 05 жовтня 2011 Інспекція ДАБК у Київській області видала постанову № 812 у справі про адміністративне правопорушення, якою наклала на [PERSON] стягнення у вигляді штрафу у розмірі тридцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, оскільки [PERSON] побудував житловий будинок загальною площею 285,1 кв. м, без отримання вихідних даних та права на виконання будівельних робіт. 21 травня 2015 року ТОВ «Інженерний центр «Київський промбудпроект» виготовило звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, замовником якого зазначена [PERSON] 21 серпня 2015 року КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» виготовило технічний паспорт на садибний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Замовником технічної інвентаризації зазначена [PERSON] . 24 травня 2019 року [PERSON] зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,0758 га, кадастровий номер 3222487201:01:005:0118, розташовувану за адресою: [ADDRESS] . У грудні 2015 року Департамент ДАБІ у Київській області зареєстрував технічний паспорт на житловий будинок площею 225,5 кв. м з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Замовником зазначена [PERSON] 10 червня 2019 року за [PERSON] зареєстроване право власності на житловий будинок загальною площею 222,5 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 лютого 2024 року № 365332438. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою відповідачів. Зазначила, що у 1996 році [PERSON] купив земельну ділянку та розпочав будівництво будинку. Будівництво тривало 1-2 роки. До 2002 року в будинку ніхто не жив. Позивач з дружиною приїздив періодично до будинку. У 2002 році позивач перевіз до будинку тестя та тещу, які проживали в будинку протягом 5 років. В 2006 році до будинку переїхала [PERSON] з чоловіком [PERSON] . В період проживання тестя та тещі у будинку свідок часто відвідувала їх з метою надання медичних послуг. В будинку відмітила наявність світла та води, тобто надання до будинку відповідних житлово-комунальних послуг. Після переїзду [PERSON] та її чоловіка до будинку будівельні роботи не проводилися. Свідок бачила лише заміну вікон у будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуває зі сторонами спору у дружніх відносинах. У 2001 році свідок купила у с. Хотів земельну ділянку і розпочала будівництво. В цей час у будинку позивача проживали мати та батько дружини позивача приблизно протягом 6 років, а саме до 2007 року. В подальшому в будинок переїхала [PERSON] та її чоловік [PERSON] , які протягом одного року жили з бабусею та дідусем. Коли свідок придбала свою земельну ділянку, то будинок позивача був повністю збудований. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем знайома протягом 50 років, оскільки разом проходили навчання у навчальному закладі. В 1996 році свідок та позивач придбали земельну ділянку, однак на кого було зареєстроване право власності не пригадує. В 1997 році позивач розпочав будівництво житлового будинку. Були зведені стіни, покрівля, підведені комунікації. Це був будинок на два входи: з одного боку будувався позивач, а з іншого свідок. Приблизно з 2000 року свідок була у позивача в будинку та відзначає зроблений ремонт на першому поверсі та велися ремонтні роботи на другому поверсі. В подальшому свідок продала свій будинок та переїхала на інше місце проживання, у зв`язку з чим не володіє інформацією щодо осіб, які постійно проживали у будинку. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі., розташованої Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Предметом спірних правовідносин є житловий будинок, щодо якого на переконання позивача у нього виникло право власності у зв`язку з виконанням ним будівельних робіт на належній йому земельній ділянці. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності (стаття 386 ЦК). Зокрема право власності може бути захищено шляхом речово-правових засобів: пред`явлення віндикаційного та негаторного позовів; також шляхом допоміжно речово-правових засобів захисту, у формі пред`явлення позову про визнання права власності тощо. Відповідно до норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19). Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20). Щодо особливостей способів захисту прав власника, необхідно звернути увагу, що власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий підхід Верховного Суду є сталим, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи (див., наприклад, відповідну постанову Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Аналіз зазначеного дає підстави для висновку про те, що з вимогою про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння до суду може звертатися виключно власник такого майна. Так у цій справі вимогу про витребування майна позивач поєднує з вимогою про визнання права власності на будинок. У цій справі позивач [PERSON] розпочав будівництво житлового будинку з 2000 року. На початок будівельних робіт йому на праві власності належала земельна ділянка бід новобудовою. В подальшому в 2009 році земельну ділянку позивач подарував [PERSON] . На час звернення до суду з позовом у справі відсутні докази на підтвердження визнання недійсним договору дарування, а отже відповідно до вимог статті 204 ЦК України зазначений правочин є правомірним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва визначений статтею 331 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), частинами другою, третьою якої передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва. Тлумачення частини третьої статті 331 ЦК України дає підстави для висновку що для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібне виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки цих умов не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК України) (висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 07 липня 2020 року в справі № 910/10647/18 та від 22 липня 2019 року в справі № 369/3043/17-ц). У свою чергу Верховний Суд неодноразово наголошував, що за визначенням частини третьої статті 331 ЦК України об`єкт незавершеного будівництва за своєю суттю є сукупністю будівельних матеріалів, які також є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво) (зокрема постанова Верховного Суду від 16 лютого 2021 року в справі № 914/2070/19). Особа, яка на законних підставах придбала об`єкт незавершеного будівництва до завершення будівництва, є власником матеріалів (обладнання тощо), з яких такий об`єкт будується. Згідно з частиною першою статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. З метою отримання можливості укладення цивільно-правових договорів (купівлі-продажу, застави тощо) щодо такого майна (сукупності будівельних матеріалів), тобто можливості набути відповідні цивільні права та обов`язки власника майна, забудовник вправі, до завершення будівництва та досягнення його кінцевої мети у вигляді створення нерухомого майна, здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, надавши органу державної реєстрації визначений законодавством перелік документів. Такий висновок щодо застосування норм права, пов`язаних з формуванням новозбудованого нерухомого майна як об`єкта цивільних прав та обов`язків на різних етапах його будування викладено у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 569/18423/22 На підставі доказів у справі суд встановив, що 25 жовтня 2010 року виконавчий комітет Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області видав [PERSON] довідку № 86 про погодження прийняття об`єкта в експлуатацію, згідно зі змістом якої [PERSON] визнавався, зокрема, забудовником житлового будинку у [ADDRESS] . Об`єкт розташований на земельній ділянці площею 0,0758 га та в межах, визначених Державним актом на право приватної власності на землю серії ЯЖ № 042857 від 19 березня 2009 року. Водночас, 21 травня 2015 року ТОВ «Інженерний центр «Київський промбудпроект» виготовило звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, замовником якого зазначена [PERSON] 21 серпня 2015 року КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» виготовило технічний паспорт на спірний житловий будинок, замовником якого була [PERSON] . У грудні 2015 року Департамент ДАБІ у Київській області зареєстрував технічний паспорт на спірний житловий будинок площею 225,5 кв. м, а 10 червня 2019 року за [PERSON] зареєстроване право власності на спірний житловий будинок загальною площею 222,5 кв. м. Зазначене дає підстави для висновку про те, що позивач [PERSON] не вчиняв дій для набуття права власності на житловий будинок як сформований об`єкт цивільних прав, який зданий в експлуатацію та на нього зареєстроване право власності. Аналіз в сукупності доказів у справі та пояснень свідків дає підстави для висновку про участь позивача у будівництві цього будинку, натомість не дозволяє безапеляційно встановити, що саме [PERSON] були вчинені всі необхідні дії щодо завершення будівництва спірного житлового будинку, виготовлення технічної документації та введення його в експлуатацію у визначеному законом порядку, оскільки належних та достатніх доказів, які дозволяють встановити особу, яка завершила будівництво будинку, до суду не надано, а прийняття будинку до експлуатації та реєстрацію права власності здійснено за участі відповідача [PERSON] . Такі обставини свідчать про відсутність підстав для визнання права власності на спірний житловий будинок за позивачем з огляду на невжиття ним визначених законом необхідних заходів для набуття права власності на житловий будинок, а отже у задоволенні відповідної позовної вимоги слід відмовити. Відсутність у позивача статусу власника спірного житлового будинку свідчить про неможливість захисту його порушеного права у порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, а отже у задоволенні позовної вимоги про витребування майна теж слід відмовити. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання права власності на спірний житловий будинок та його витребування з володіння відповідачів. При цьому суд бере до уваги також заяву [PERSON] про визнання позовних вимог, однак з огляду на вимоги частини четвертої статті 206 ЦПК України та на відсутність законних підстав для задоволення позову цю відмову не приймає та розглядає справу по суті позовних вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed