Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

03.11.2025 позивач через свого представника, адвоката Дмитришина А.В., за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідачів про стягнення з них на його користь безпідставно набутих грошових коштів, саме: з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» у розмірі 36 808,00 грн, із приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. у розмірі 3 680,80 грн, а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Позовні вимоги вмотивовані тим, що на підставі виконавчого напису № 10753 виданого 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., 01.06.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. було відкрито виконавче провадження № 65621493. Новозаводський районний суд міста Чернігова своїм рішенням від 03.06.2025 у справі № 751/3983/25 визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 10753 від 12.03.2021, учинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. Виконавче провадження № 65621493 завершено 17.01.2024, а з позивача за час примусового виконання стягнуто на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» 36 808,00 грн, а також основну винагороду приватного виконавця в розмірі 3 680,80 грн. Зважаючи на викладені обставини, позивач, уважаючи стягнуті з нього кошти в загальній сумі 40 691,21 грн такими, що набуті безпідставно, просить стягнути вказану суму з відповідачів на його користь. Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Супрун О.П. ухвалою від 04.11.2025 залишив без руху вказаний позов. Суддя Супрун О.П. ухвалою від 10.11.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, яку призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами та визначив сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Представник приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П., адвокат Коверзнев Д.В., через систему «Електронний суд» 12.11.2025 подав відзив, у якому заперечує як проти стягнення коштів з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», так і проти стягнення з приватного виконавця 3 680,80 грн основної винагороди, обґрунтовуючи свою позицію тим, що кошти виконавчого провадження мають спеціальний режим регулювання, а тому на них не можуть поширюватися положення про кондикційні зобов`язання, на які посилається позивач. Крім того, заперечив проти стягнення витрат на правову допомогу в попередньо визначеному позивачем розмірі 17 000,00 грн, у зв`язку з не доведенням факту понесених витрат. Також, просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у 3 000,00 грн, понесені [PERSON] . Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 12.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 10753, яким стягнуто з позивача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» 36 808,00 грн, у зв`язку із наявністю кредитної заборгованості. На підставі виконавчого напису нотаріуса № 10753 від 12.03.2021 приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О.П. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 65621493 від 01.06.2021, а також постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 3 680,80 грн. Приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О.П. постановою від 17.01.2024 закінчив виконавче провадження № 65621493, у зв`язку з фактичним його виконанням у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Новозаводський районний суд міста Чернігова своїм рішенням від 03.06.2025 у справі № 751/3983/25 задовольнив позов [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 10753 від 12.03.2021, учинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. Позивач зазначає, що грошові кошти в загальному розмірі 40 691,21 грн, із яких: 36 808,00 грн основний борг, 3 680,80 грн винагорода приватного виконавця, у зв`язку з визнанням таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого ці кошти стягнуто, є безпідставно набутими, а отже відповідачі мають їх повернути власнику, тобто позивачу. Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. При цьому, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За таких обставин, ураховуючи, що виконавчий напис за реєстровим номером № 10753 від 12.03.2021 визнаний таким, що не підлягає виконанню, а отже відпала підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, суд уважає за можливе застосувати до вказаних відносин положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18, від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18. Як убачається з матеріалів справи, під час примусового виконання з боржника [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» стягнуто кошти в розмірі 36 808,00 грн (ВП № 65621493), які належить повернути позивачеві за рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» як безпідставно набуте майно. Щодо вимоги позивача про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна Олександра Петровича грошових коштів у сумі 3 680,80 грн, що є основною винагородою приватного виконавця, суд зазначає наступне. Установлено, що 03.06.2025 Новозаводський районний суд м. Чернігова своїм рішенням від 03.06.2025 у справі № 751/3983/25 визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 10753 від 12.03.2021, учинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В.. Приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О.П. 01.06.2021 виніс постанови про відкриття виконавчого провадження № 65621493 та про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 3 680,80 грн. 17.01.2024 приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О.П. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення. Факт сплати позивачем основної винагороди приватному виконавцю в розмірі 3 680,80 грн останнім не заперечується. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Згідно з пунктом 1 частини першої, частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Згідно із розділом VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону «Про виконавче провадження». Відповідно до положень статті 42 цього Закону витрати приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Ці кошти не є виконавчим збором. Витрати виконавчого провадження це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції; друк документів тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 2830/5 від 29.09.2016 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» (наказ № 2830/5) до видів витрат виконавчого провадження відносяться, зокрема: виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку; послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів; зберігачів; перекладачів; суб`єктів оціночної діяльності суб`єктів господарювання; суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій; плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження. Тобто, витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені як мінімальні витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження не є доходом приватного виконавця. Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. У постанові Верховного Суду від 14.02.2022 (справа № 201/1311/19) зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте манно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ст. 1212 ЦК України правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно надувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але надалі відпала. Для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова ч. 1 цієї статті звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем постанови про стягнення з боржника основної винагороди в порядку, установленому чинним законодавством, її скасування та визнання дій приватного виконавця щодо винесення зазначеної постанови протиправними. Відповідно до статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» правовим наслідком визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є закінчення виконавчого провадження. Згідно з частиною сьомою статті 27 цього Закону у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди не була оскаржена боржником у спеціальному порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», та не була визнана протиправною, а тому і стягнуті на її підставі кошти не можуть уважатися безпідставно набутими. Правовою підставою для стягнення з боржника витрат виконавчого провадження є відповідна постанова приватного виконавця про розмір мінімальних витрат. Визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не скасовує та жодним чином не відміняє дану постанову. Крім того, на момент стягнення винагороди виконавчий напис № 10753 не було визнано таким, що не підлягає виконанню. Із огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. грошових коштів у сумі 3 680,80 грн. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин першої - третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19). Правничу допомогу позивачеві надавав адвокат Дмитришин А.В. на підставі Договору про надання правничої допомоги від 15.04.2025. Згідно попереднього розрахунку судових витрат, понесені позивачем витрати становлять 17 000,00 грн, на підтвердження яких до матеріалів позовної заяви додано Звіт адвоката про виконану роботу за договором станом на 31.10.2025, підписаний сторонами договору. Ураховуючи часткове задоволення позову, відсутність заперечень ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» щодо розміру витрат на правничу допомогу, а відтак і правових підстав для втручання суду в договірні відносини адвоката і його клієнта та змінювати погоджений ними розмір оплати послуг адвоката, їх належить стягнути пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 15 470,00 грн (91%). Правничу допомогу приватному виконавцю [PERSON] надавав адвокат Коверзнев Д.В. на підставі Договору № 1069624 від 01.07.2024. Оплата допомоги адвоката підтверджується копією платіжної інструкції № 4347 від 02.02.2026. Ураховуючи відмову в позові в частині вимог до приватного виконавця Палігіна О.П. та відсутність заперечень позивача щодо розміру витрат на правничу допомогу, яку надавав адвокат Коверзнев Д.В., а відтак і правових підстав для втручання суду в договірні відносини адвоката і його клієнта та змінювати погоджений ними розмір оплати послуг адвоката, їх належить стягнути з [PERSON] в повному обсязі. Також, на підставі статті 141 ЦПК України з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» належить стягнути на користь позивача сплачений ним при подачі позову судовий збір пропорційного до розміру задоволених вимог. Ураховуючи викладене,

Outcome: partial