Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] , на все майно, що знаходиться на зберіганні в банківській сейфовій скриньці АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до договору від 26.10.2020, посилаючись на фактичне припинення шлюбних стосунків між нею та спадкодавцем на час укладення банківського договору, а отже вказане майно не може бути спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що [INFO] загинув її син [PERSON] , який за життя з 10 червня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , розірваний рішенням суду від 05.11.2020. За життя до суду її син звернувся з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу у серпні 2020 року, а 26 жовтня 2020 року він відповідно до укладеного з АТ КБ «ПриватБанк» договору, залишив у банківській скриньці своє особисте майно, на яке не розповсюджується презумпція спільної сумісної власності, хоча відповідачка вважає інакше. Вважає, що залишене в скриньці майно було приватною власністю сина [PERSON] , оскільки відповідачка [PERSON] жодного дня не працювала, не мала джерел доходу, перебувала на повному утриманні її сина, [PERSON] .Також після смерті сина залишилась квартира по [ADDRESS] і вона, як спадкоємець першої черги, вчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак 18.03.2022 помічник нотаріуса в телефонному режимі повідомила про призначення видачі свідоцтва про право власності на 1/ 2 частину вмісту банківської сейфової скриньки [PERSON] , як частки спільної сумісної власності подружжя, з чим вона категорично не згодна. Так, процедура розірвання шлюбу між померлим [PERSON] та [PERSON] була розпочата у серпні 2020 року, одночасно з припиненням шлюбних відносин, а тому майно, що перебуває у сейфовій скриньці АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до договору від 26.10.2020, не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю її померлого сина, тому просить задовольнити вимоги. 11 травня 2023 року позивач вимоги уточнила та просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] , на все майно, що знаходиться на зберіганні в банківській сейфовій скриньці № 007 АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до договору № 20201026000035 від 26.10.2020, а саме 130 000,00 доларів США. Ухвалою суду від 09 травня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 11 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися. У судовому засіданні представники позивача Волєва О.В. О.В. та [PERSON] , кожна окремо, на вимогах наполягали з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Представник відповідача адвокат Щербина Ю.О. та відповідач у судовому засіданні вимоги позову не визнали, вказавши на безпідставність позову. У відзиві на позов стороною відповідача зазначено про заперечення вимог в повному обсязі. В обґрунтування заяви зазначила про відсутність письмових доказів щодо існування спору про право, вказавши лише про телефонний дзвінок нотаріуса, який не може бути належною підставою для звернення до суду за захистом прав, оскільки не підтверджує факту порушення прав позивачки. Вважає, що позивач зловживає правом на позов, а саме поданням завідомо необґрунтований позов, оскільки відсутнє порушення її прав. Тому вважає, що позовні вимоги є передчасними і не підлягають задоволенню. У письмових поясненнях від 29 квітня 2025 року представник відповідача зазначила доводи, аналогічні викладених у відзиві на позов, доповнивши, що у зв`язку з проведенням обшуку 06 серпня 2020 року за місцем проживання відповідачки у зв`язку з подіями в кафе «Природа», де брав безпосередню участь зі слів слідчого чоловік відповідачки. Заради безпеки дітей відповідачки у зв`язку з цим наполягала на розлученні і [PERSON] погодився на це заради безпеки їх дітей, попросивши відповідачку самостійно зайнятися цим питанням. Вони звернулися до адвоката , яким позов було складено від імені [PERSON] задля зручності розгляду справи. Тому вказане розлучення стало вимушеним кроком вони з чоловіком продовжували спілкуватися, як і раніше, в їх відносинах нічого не змінилося, як і в ставленні до дітей, вони продовжували святкувати разом свята, вести спільний побут аж до загибелі [PERSON] . Стосовно відсутності у відповідачки роботи, то і вона і [PERSON] працювали, у кожного з них були відкриті ФОП. У них був нічний клуб та квітковий магазин, кав`ярні, вони здавали в оренду житлові приміщення та заробляли кошти на перепродажах транспортних засобів, а тому твердження позивачки, що відповідачка ніде не працювала, спростовуються письмовими доказами. При тому, що саме [PERSON] згідно довідки 5 )К працював всього з грудня 2017 року по січень 2019 року, тобто 1 рік 1 місяць. Відповідачка знала про кошти, які вони разом вирішили покласти у банківську скриньку у зв`язку із обшуками та наявністю кримінального провадження відносно [PERSON] , відповідачка займалася питанням прийому в банку та укладення відповідного договору. Вона дійсно звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/ 2 частку вмісту банківської скриньки, оскільки кошти,які там знаходяться, є їх спільне сумісне майно подружжя, однак нотаріус свідоцтво не видав, тобто процедура, якою могло б бути порушене право позивача, не відбулося. Наголошено про набрання рішенням суду про розірвання шлюбу між відповідачкою та [PERSON] 08 грудня 2020 року, а отже протягом цього часу вони могли помиритися з чоловіком, подати апеляційну скаргу на рішення, тощо. Тому оскільки позивач не довела, що вказані кошти були особистою власністю [PERSON] , ураховуючи короткий термін між поданням заяви про розірвання шлюбу (26.08.2020) та укладенням договору з банком (26.10.2020). У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні вимог. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] вперше бачила у день похорон [PERSON] . Позивачку та її сина знає з 2019 року, вона проживає поряд і бачила їх вдвох [PERSON] з матір`ю, часто бувала у них в гостях, декілька разів у тиждень. [PERSON] казав, що його сім`я це він та мама. Коли він захворів ковідом, матір носила йому їжу в інший будинок. Жив він у матері вранці їхав, ввечері приїжджав. Онучку позивачки вона ні разу не бачила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона колишня сусідка і знає позивачку та її померлого сина, з 2005 року жили на одній сходовій площадці, відповідачку не знає. З 2013 року вони переїхали в Довгинцівський район, тому спілкувалися інколи з ними за потреби. Знає, що [PERSON] помер у 2021 році, вони з позивачкою жили по [ADDRESS] . Вона приїжджала в гості до позивачки, бачила у неї сина, його особисті речі теж були в матері. Вона була у них десь до трьох годин, то [PERSON] казав наприкінці грудня 2020 року, що близько року не проживає з дружиною. Як часто [PERSON] проживав з матір`ю, вона не знає, про спадкування їй теж нічого не відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він дядько [PERSON] та є його хрещеним батьком, був вхожий в сім`ю. В гості до [PERSON] їздив раз у місяць, він жив у домоволодінні, де 3 будинки. [PERSON] також приїжджав до нього, розповідав про свою доньку, але від питань про сім`ю ухилявся, в 2017 році казав, що хоче розлучитись з дружиною. Потім став проживати з матір`ю, вона готувала, прала йому, автівки він залишав у неї. Дружину [PERSON] він не бачив з моменту, коли той переїхав жити до матері. По спадщині він нічого не знає, [PERSON] працював заробляв кошти для сім`ї спочатку сумісного проживання. Знає, що у них в сім`ї були конфлікти, 2-3 рази вони були на дні народженні дитини [PERSON] , всі були тоді. Коли він хворів на ковід, то жив у себе і мати носила йому їжу. Суд, вислухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України та частин першої та другої статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, у період з 10 червня 2016 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 05 листопада 2020 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позов задоволено, шлюб між сторонами розірвано. [INFO] [PERSON] помер. Того ж місяця до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулась мати [PERSON] , у квітні 2021 року в інтересах малолітньої доньки спадкодавця [PERSON] , [INFO] звернулась [PERSON] (відповідачка [PERSON] ). У січні 2022 року до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя звернулась [PERSON] , вказавши, що до складу спадкового майна входить вміст сейфової скриньки № 007, відкритої у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», яка відкрита померлим [PERSON] за час перебування з нею у зареєстрованому шлюбі та є спільним майном подружжя, частки у якому є рівними. 01 квітня 2023 року [PERSON] змінила прізвище та ім`я на « [PERSON] » згідно наданої копії свідоцтва про зміну імені від 01.04.2023. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (статті 1261-1262 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так, предметом розгляду справи є спір між сторонами щодо частки спадкового майна: грошових коштів в сумі 130 000,00 доларів США, що були розміщені за життя [PERSON] в сейфовій скриньці на підставі укладеного з АТ КБ «ПриватБанк» договору № 20201026000035 від 26.10.2020, які, на думку сторони позивача, є особистою приватною власністю спадкодавця і не підлягають поділу між ним та відповідачкою, як спільне сумісне майно подружжя. Згідно статті 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом України. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У матеріалах справи відсутнє свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя), проте відповідачка звернулась до нотаріуса із заявою про видачу вказаного свідоцтва. Відповідно до статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно із частини 1 статті 356 ЦК України,власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Згідно з частиною першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)). Сутність презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року у справі № 742/3129/21 (провадження № 61-9704св22)). У судовому засіданні стороною позивача не спростована презумпція спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , в тому числі й щодо грошових коштів в сумі 130 000,00 доларів США, розміщені за життя [PERSON] в сейфовій скриньці на підставі укладеного з АТ КБ «ПриватБанк» договору № 20201026000035 від 26.10.2020. Указаний договір укладено з банком у період перебування в шлюбі з відповідачкою, доказів про те, що вказані грошові кошти були особистою власністю спадкодавця на час поміщення їх до банківської скриньки або набуті ним до укладення шлюбу з відповідачкою, в порядку дарування, спадкування, тощо, матеріали справи не містять, доказів такого не здобуто в судовому засіданні, в тому числі й показами свідків, як і відсутні відомості щодо походження вказаних коштів (дохід, отриманий з продажу належного на праві особистої власності майна; нагороди, премії, тощо). Тому вимоги в цій частині свого підтвердження не знайшли. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19, від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17, від 28 квітня 2022 року у справі № 352/494/16-ц. Таким чином, питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права, існування перешкод в оформленні права на спадщину в нотаріальному порядку чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 16.12.2020 у справі №761/11883/17, в постанові від 14.05.2020 у справі №707/1309/15, в постанові від 20.03.2020 у справі №320/8118/17, які суд в силу частини 4 статті 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Так, у матеріалах спадкової справи містяться заяви відповідні спадкоємців та запити і відповіді нотаріуса з виконання нотаріальних дій, однак відсутня відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, що свідчить про відсутність перешкод в оформленні спадкоємцями спадкових прав, ураховуючи також чітко визначене коло спадкоємців (мати та донька померлого) та відсутність спору щодо частки спадщини між ними. Ураховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, за відсутності доказів перешкод в оформленні спадкових прав, вимоги позову задоволенню не підлягають, що не позбавляє позивача можливості оформити належним чином спадкові права у нотаріуса за місцем відкриття спадкової справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed