Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

У березні 2025 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області звернувся заступник керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Міністерства культури та стратегічних комунікацій України з позовною заявою до [PERSON] треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Інститут археології Національної академії наук України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Фермерське господарство «ДОБРОБУТ-10» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, згідно прохальної частини якого просять суд: - усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою історико-культурного призначення площею 20 га, шляхом скасування рішення державного реєстратора індексний номер: 40555391 від 10.04.2018 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083 площею 20 га із припиненням речових прав щодо неї; - усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою історико-культурного призначення площею 2 га, шляхом скасування рішення державного реєстратора індексний номер: 41013475 від 10.05.2018 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3224984001:01:001:0066 площею 2 га із припиненням речових прав щодо неї; - усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями історико-культурного призначення шляхом повернення земельних ділянок з кадастровими номерами 3224984000:02:004:0083 площею 20 га та 3224984001:01:001:0066 площею 2 га, які знаходиться на території Кожанської територіальної громади Фастівського району Київської області державі в особі Київської обласної державної адміністрації в категорію земель історико-культурного призначення, а також стягнути з відповідачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською обласною прокуратурою встановлено, що наказами Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 10.08.2017 у приватну власність 11 громадян передано 11 земельних ділянок площею по 2 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Малополовецької сільської ради Фастівського району Київської області (зараз Кожанська територіальна громада Фастівського району Київської області). В подальшому на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 26.12.2017 та 02.10.2017 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відчужили належні їм на праві власності земельні ділянки на користь [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.10.2017 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зими Н.Ф. за [PERSON] зареєстровано права власності на 10 земельних ділянок. В подальшому, на підставі заяви [PERSON] від 16.01.2018 десять земельних ділянок з кадастровими номерами 3224984000:02:004:0070- 3224984000:02:004:0079 об`єднано в одну земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083, площею 20 га, яка розташована на території Малополовецької сільської ради, Фастівського району, Київської області. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 985 від 10.04.2018 [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083, площею 20 га [PERSON] . Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.04.2018 індексний номер 40555391 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зими Н.Ф. за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку. В подальшому, [PERSON] передала належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083, площею 20 га в оренду фермерському господарству «Добробут-10», що підтверджується відповідним договором оренди земельної ділянки від 09.12.2019 зі строком дії до 09.12.2068. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2018 [PERSON] відчужив належну йому на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером 3224984001:01:001:0066 на користь [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.04.2018 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левашов О.Г. за [PERSON] зареєстровано права власності на вказану земельну ділянку. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.05.2018 [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3224984001:01:001:0066 площею 2 га [PERSON] . Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.05.2018 індексний номер 41013475 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зими Н.Ф. за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку. В подальшому, [PERSON] передала належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 3224984001:01:001:0066, площею 2 га в оренду фермерському господарству «Добробут-10», що підтверджується відповідним договором оренди земельної ділянки від 09.12.2019 зі строком дії до 09.12.2068. Водночас, вивченням законності передачі у приватну власність земельних ділянок з кадастровими номерами 3224984000:02:004:0070- 3224984000:02:004:0079, які в подальшому об`єднані в одну земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083, площею 20 га та 3224984001:01:001:0066 площею 2 га прокурором встановлено порушення вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» Земельного кодексу України, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 17 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Міністерства культури України Тимкович І.О. до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначають, що об`єкт культурної спадщини «Малополовецький археологічний комплекс» у межах с. Малополовецьке, с. Яхни Кожанської селищної територіальної громади Фастівського району Київської області занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятку археології національного значення (постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 № 928, охоронний № 100025-Н). В розпорядженні Міністерства наявні копії паспортів, облікових карток та історичні довідки щодо пам`яток багатошарове поселення «Малополовецьке-ІІ» і могильник «Малополовецьке-ІІІ» (копії долучені до матеріалів позовної заяви), які є складовими пам`ятки «Малополовецький археологічний комплекс». Водночас, в розпорядженні Міністерства відсутня облікова документація на інші складові зазначеного комплексу, а також загалом відсутня інформація про всі складові зазначеного комплексу. З огляду на те, що вказані паспорти були розроблені в 1994 році і містять досить умовні картографічні матеріали, детальна локалізація меж пам`яток не є можливою, особливо враховуючи відсутність інформації про інші складові зазначеного археологічного комплексу. Повідомляють, що на розгляд Міністерства не надходила відповідна науково-проектна документація щодо встановлення меж та режимів використання території пам`ятки археології національного значення «Маловецький археологічний комплекс» у межах с. Малополовецьке, с. Яхни Кожанської селищної територіальної Фастівського району Київської області. Також за результатами перевірки електронної бази документообігу Міністерства не виявлено погоджень документації із землеустрою щодо надання у власність чи користування фізичним та/або юридичним особам земельних ділянок, які розташовані в межах с. Малополовецьке, с. Яхни Кожанської селищної територіальної Фастівського району Київської області, а також не виявлено погоджень охоронних договорів на вказану пам`ятку. 27 травня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просять відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своє позиції зазначають, що спір виник щодо права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3224984000:02:004:0083 площею 20 га, та 3224984001:01:001:0066 площею 2 га, що знаходяться у власності відповідача [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.04.2018, укладеного з [PERSON] , та на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.05.2018, укладеного з [PERSON] - відповідно. Вказують, що прокурор не надав доказів, а матеріали справи не містять підтверджень тієї обставини, що [PERSON] була обізнана про можливі незаконні дії попередніх власників земельних ділянок, і знаючи про такі незаконні дії, виявила бажання придбати такі земельні ділянки. Відповідачка, як добросовісний набувач, не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Зазначають, що 10.04.2018 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 3224984000:02:004:0083, площею 20 га, що розташована за адресою: Київська область, Фастівський район, Малополовецька сільська рада, без зміни її цільового призначення. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Також зазначають, що у договорі купівлі-продажу відображено, що земельна ділянка, що продається, зареєстрована Відділом у Фастівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області 27 березня 2018 року, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданим Зимою Н.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 05.04.2018 за №НВ-0001433832018. Відсутність податкової застави підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про податкові застави, виданого Зимою Н.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу в день засвідчення договору. Відповідно до Інформації в ДРРП та ДЗК, нотаріусом також перевірено відсутність інших обтяжень, в тому числі обмежень у використанні земельною ділянкою. 10.05.2018 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 3224984001:01:001:0066, площею 2 га, що розташована за адресою: Київська область, Фастівський район, Малополовецька сільська рада, без зміни її цільового призначення. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. У договорі купівлі-продажу відображено, що земельна ділянка, що продається, зареєстрована Відділом у Фастівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області 07 серпня 2017року, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданим Зимою Н.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 05.04.2018 за №НВ-0001532072018. Відсутність податкової застави підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про податкові застави, виданого Зимою Н.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу в день засвідчення договору. Відповідно до Інформації в ДРРП, нотаріусом також перевірено відсутність інших обтяжень. Вказують, що відповідач, як добросовісний набувач майна, не повинна відповідати за можливі неправомірні дії держави, з володіння якої вибули спірні земельні ділянки, адже при оплатному набутті права власності були дотримані усі необхідні процедури та здійснені усі необхідні перевірки статусу земельних ділянок. 12 червня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Київська обласна прокуратура Грабець Ігоря Несторовича до суду надійшла відповідь на відзив, в якій просять відхилити доводи, викладені у відзиві представника відповідача [PERSON] адвоката Хомік Є.М., посилаючись на те, що спірна земельна ділянка (земельні ділянки шляхом об`єднання яких вона сформована) була передана з державної власності протиправно. Зазначають, що землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології поля давніх битв. Отже, стосовно земель історико-культурного призначення установлено пріоритет права власності Українського народу, державної власності над приватною, тобто законно набути права приватної власності на земельні ділянки відповідних характеристик, розміру і територіального розташування із земель державної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, у тому числі і відповідач [PERSON] . Однак відповідач набув таке право власності протиправно, оскільки юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті отримання в 2017 році наказів Головного управління Держгеокаджастру в Київській області про передачу у приватну власність третіх осіб земельних ділянок. Повернення у власність держави спірних земельних ділянок має легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом землі. 26 травня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] адвоката Хомік Є.М. до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху. В обґрунтування клопотання зазначають, що позовна заява подана з порушенням вимог статей 175, 177 ЦПК України. Заявлені прокурором вимоги фактично спрямовані на витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, однак до позову не додано експертно-грошову оцінку спірних земельних ділянок та документів про внесення на депозитний рахунок суду коштів у розмірі їх вартості, як того вимагає закон. Крім того, судовий збір сплачено без урахування експертної оцінки майна. 12 червня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Київська обласна прокуратура Грабець І.Н. до суду надійшли заперечення на заяву про залишення позову без руху, в яких просять відмовити у задоволенні заяви представника відповідача Хомік Є.М. про залишення позову без руху. В обґрунтування позиції, зазначають, що доводи є безпідставними, оскільки позов заявлено як негаторний, про усунення перешкод у користуванні землями історико-культурного призначення, які не можуть передаватися у приватну власність. Тому положення Закону №4292-IX щодо внесення вартості майна на депозит суду у даному випадку не застосовуються. Судовий збір сплачено відповідно до Закону України «Про судовий збір» на підставі нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що відповідає практиці Верховного Суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2025 року в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без руху відмовлено. 18 червня 2025 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області строк підготовчого провадження в даній справі продовжено на 30 днів. Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою [PERSON] , поданої адвокатом Хомік Євгенією Михайлівною на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про залишення позову без руху. 22 вересня 2025 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Хомік Євгенії Михайлівни про призначення земельно-технічної експертизи, поданого 29 травня 2025 року. 29 вересня 2025 Київською обласною прокуратурою подано до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 27 листопада 2025 року заяву представника відповідача адвоката Хомік Є.М. про відвід судді Ковалевської Л.М. передано до канцелярії суду для визначення судді в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України, який буде розглядати заяву про відвід. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Анапріюк С.П. від 01 грудня 2025 року у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Хомік Євгенії Михайлівни про відвід судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Ковалевської Л.М. відмовлено, матеріали справи повернуто для продовження розгляду. Суд, ухвалою від 11 грудня 2025 року постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання, змінив назву особи в інтересах якої подано позов, з Міністерства культури та стратегічних комунікацій України на Міністерство культури України. Ухвалою суду від 17.12.2025 заяву було задоволено шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами 3224984001:01:001:0066 та 3224984000:02:004:0083. Ухвалою суду від 17 грудня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. 22 січня 2026 року через систему «Електронний суд» від представника [PERSON] адвоката Хомік Є.М. до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування клопотання представник відповідача зазначає, що відповідно до статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України загальна позовна давність становить три роки та починає свій перебіг з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Як вбачається з позовної заяви, підставою для звернення до суду прокурор визначає передачу спірних земельних ділянок у приватну власність наказами Головного управління Держгеокадастру від 10.08.2017 року. Відомості про передачу земельних ділянок та реєстрацію права власності були внесені до відповідних державних реєстрів, а тому позивачі мали можливість дізнатися про можливе порушення їхніх прав саме з цього моменту. Отже, перебіг строку позовної давності розпочався у серпні 2017 року та закінчився у серпні 2020 року, тоді як позов подано до суду лише 04.03.2025 року, тобто після спливу встановленого законом строку позовної давності. 10 березня 2026 року через систему «Електронний суд» від представника Київської обласної прокуратури Сердюк К.В. до суду надійшли письмові заперечення на заяву про застосування строків позовної давності. Заперечення обґрунтовують тим, що заявлені у справі позовні вимоги за своєю правовою природою є негаторним позовом, спрямованим на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, а не віндикаційним позовом про витребування майна. Зазначена земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення, на яких розташована пам`ятка археології, що відповідно до пункту «г» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України належать до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність. У зв`язку з цим зайняття такої земельної ділянки приватною особою слід розглядати як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням її володіння. Верховний Суд у своїй практиці зазначає, що у таких випадках вимога про повернення земельної ділянки є негаторним способом захисту, який може бути заявлений протягом усього часу тривання порушення права власності. Отже, до спірних правовідносин строки позовної давності не застосовуються, а тому підстави для задоволення заяви про їх застосування відсутні. В судовому засіданні 12 березня 2026 року представник Київської обласної прокуратури Сердюк К.В. просила задовольнити позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та поясненнях. Представник Міністерства культури України, у судовому засіданні 22.01.2026 зазначила, що пам`ятки археології є власністю держави в особі обласних державних адміністрацій. Ці памятки нерозривно пов`язані із земельними ділянками, на яких вони розташовані, хоча документації на такі пам`ятки досі не має, а надані прокурором до позову схеми є картографічними матеріалами, на яких зазначені квадратні метрии земельних ділянок. Під час розгляду клопотання про призначення у справі експертизи, зазначила, що відсутні підстави для призначення земельно-техгічної експертизи, оскільки така жодних питань по справі не вирішить, оскільки цільове призначення земельних ділянок у данному впадку визначено Законом, і жодна експертиза не спростує цього факту. У даній справі можливо ставити запитання експерту лише при призначенні історико-археологічної експертизи. Представник відповідача [PERSON] адвокат Хомік Є.М. в судовому засіданні 22.01.2026 зазначила, що відповідач [PERSON] не могла знати про права третіх осіб на спірні земельні ділянки, та що вони мають інше цільове призначення, вона є добросовісним набувачем, а тому ії має бути відшкодовані понесені витрати за придбання ділянок. Представник відповідача, Бургела О.В., в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В разі прийняття судом рішення щодо задоволення позовних вимог, просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені, в судове засідання не з`явились. Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, у відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 23 березня 2026 року до 15 години 15 хвилин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 № 928 об`єкт культурної спадщини «Малополовецький археологічний комплекс» у межах с. Малополовецьке, с. Яхни Кожанської селищної територіальної громади Фастівського району Київської області занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятку археології національного значення з охоронним номером № 100025-Н. Відповідно до інформації з Інституту археології Національної академії наук України від 10.10.2024 № 125/01-16-567 встановлено, що до реєстру нерухомих пам`яток України національного значення під назвою «Малополовецький археологічний комплекс» (охоронний номер 100025-H) занесено два головних об`єкти центральної частини Малополовецького археологічного комплексу - поселення Малополовецьке -2 та могильник Малополовецьке - 3. Малополовецьке - 2 (а.с.169-191 т. 1). Поселення відносять до трипільської культури (етап ВІІ) середньодніпровської культури, бабинської культури, малополовецький тип, комарівська культура, білогрудівська культура. Скіфський час, черняхівська культура, давньоруський час, період пізнього середньовіччя. Пам`ятка розташована на лівому березі річки Суботь (права притока річки Кам`янки- ліва притока річки Рось права притока Дніпра), на орному полі між західною околицею с. Малополовецьке та східною околицею с. Яхни. Займає розсічені балками схили чорноземної тераси лівого берега річки Суботь. Загальна площа складає близько 40 га, потужність культурного шару 04-07 метри, простежено просторову локалізацію різночасних знахідок. З урахуванням особливостей топографії та розповсюдження знахідок виділяють 5 окремих ділянок: Малополовецьке -2А, 25, 2В, 2Г, 2Д, які для більшості епох являють собою окремі поселення або висілки (якщо межі між ділянками В і Г досить умовні, то ділянки А, Б та Д відокремлені від інших топографічно). Пам`ятку відкрито у 1991 році [PERSON] , у 1992 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] провели розкопки на дільниці 2А (розкоп А1992) і західної периферії ділянки 2В (розкоп Б-1992, пунктирна траншея). У 1993 продовжено роботи на дільницях 2А (розкоп А-1993 р. - [PERSON] ; розкоп Д-1993 р. - [PERSON] , [PERSON] ); 2В (розкопи В та Г-1993 р. - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Роботи 1992-1993 проведені за відкритими листами [PERSON] .. У 1996 році [PERSON] провів розкопки на ділянках 2Г (розкоп Л-1996), 2B (розкоп Н-1996) і 2А (розкоп 0-1998). У 2006-2008 роках Фастівською археологічною експедицією ( [PERSON] ) відновлено розкопки на ділянці 2А; вся поверхня ділянки була включена до єдиної сітки квадратів. У 2007 році центральну частину ділянки 2А було перерізано пошуковою траншеєю (155х1 м). Загалом на різних ділянках поселення розкопано 1511 м2, досліджено 26 різночасових об`єктів. Ділянки Малополовецьке-2А та 26 руйнуються оранкою. Ділянка 2В та більша частина ділянки 2Г знаходяться на землях запасу с. Яхни. Ділянка 2Д - під городами Яхнівського хутора. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, з Міністерства культури та інформаційної політики (скорочено МКІП, змінено назву на Міністерство культури та стратегічних комунікацій) від 15.07.2024 № 06/15/6371-24 отримано документацію на вказану пам`ятку, а саме копії паспорту та облікової картки. Як стверджує прокурор, земельні ділянки історико-культурного призначення наказами Держгеокадастру у Київській області в 2017 році всупереч вимог законодавства передані з державної власності у приватну власність громадян для ведення особистого селянського господарства. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до п.7 ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно зі ст.41 Конституції України та ст.319 ЦК України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ст.ст.317-318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами. Охорона культурного надбання держави, враховуючи те, що руйнування об`єктів культурної спадщини однієї країни є втратою для всього людства, є зобов`язанням України і перед світовою спільнотою. Відносини щодо охорони культурної спадщини регулюються не лише національним законодавством, а й на міжнародно-правовому рівні. Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори»). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1 Європейської конвенції про охорону археологічної спадщини, ратифікованої Законом України від 10.12.2003 № 1369-IV, метою цієї (переглянутої) Конвенції є охорона археологічної спадщини як джерела Європейської колективної пам`яті та засобу історичних і наукових досліджень. З цією метою складовими частинами археологічної спадщини вважаються всі матеріальні залишки та об`єкти, а також будь-які інші сліди існування людства у минулих епохах: збереження і вивчення яких допомагає з`ясувати розвиток історії людства та його зв`язок з природним середовищем; головними джерелами отримання інформації відносно яких є розкопки або знахідки й інші методи дослідження історії людства та середовища, що його оточує, які знаходяться у будь-якому місці, що знаходиться під юрисдикцією Сторін. За змістом положень ст. ст. 53, 54 Земельного кодексу України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані: а) історико-культурні заповідники, музеї-заповідники, меморіальні парки, меморіальні (цивільні та військові) кладовища, могили, історичні або меморіальні садиби, будинки, споруди і пам`ятні місця, пов`язані з історичними подіями; б) городища, кургани, давні поховання, пам`ятні скульптури та мегаліти, наскальні зображення, поля давніх битв, залишки фортець, військових таборів, поселень і стоянок, ділянки історичного культурного шару укріплень, виробництв, каналів, шляхів; в) архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів, споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, садово-паркові комплекси, фонова забудова. Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель історико-культурного визначається законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» археологічним об`єктом є рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації. У ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» закріплено, що на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 4 Земельного кодексу України у редакції від 13.03.1992 року не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Подібні обмеження також було збережено й у новій редакції Земельного кодексу України, положення якого врегульовують земельні правовідносини і на цей час. Згідно з п. «г» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення як такі, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, не можуть передаватись із державної у приватну власність. Таким чином, передбачаючи можливість перебування земель історико-культурного призначення у державній, комунальній та приватній власності (ст. 54 Земельного кодексу України), законодавцем у п. «г» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України конкретизовано, які саме землі історико-культурного призначення є виключно державною власністю. Крім того, землі історико-культурного призначення віднесено до особливо цінних земель (ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України). Виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 96 Земельного кодексу України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню. Частиною 1 ст. 178 Цивільного кодексу України передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті. Відповідно до ч. 2 цієї статті види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності українського народу, державної та комунальної власності у приватній власності. У свою чергу неможливість існування у таких об`єктів приватного власника унеможливлює виникнення у них нового володільця. Згідно з ч. ч. 1, 2, 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду сформованого в постанові від 26.06.2018 у справі № 914/582/17 зазначено, що, виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 96 ЗК України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню. Законодавством встановлений дозвільний порядок використання земель історико-культурного призначення. Таким чином, землі історико-культурного призначення, зокрема ті, на яких розташовані пам`ятки археології, мають спеціальний режим охорони як об`єкти культурної спадщини. Використання спірної ділянки як земель сільськогосподарського призначення такий режим охорони порушує. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Частиною 2 ст. 20 Земельного кодексу України передбачено, що зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Отже, зміна цільового призначення земельних ділянок (тобто переведення земельної ділянки з однієї категорії, визначеної ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України в іншу) здійснюється за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення особливо цінних земель допускається лише для розміщення на них об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, об`єктів, пов`язаних з видобуванням корисних копалин, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, а також у разі відчуження земельних ділянок для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, віднесення земель, зазначених у пунктах «а» і «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, земель історико-культурного призначення. За змістом ч. 9 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок історико-культурного призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої на території земель історико-культурного призначення, пам`яток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення, крім випадків, зазначених в абзаці третьому цієї частини, підлягає також погодженню з відповідним структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони культурної спадщини. Водночас непогодження передачі земельної ділянки історико-культурного призначення у приватну власність з органами охорони культурної спадщини є підставою для визнання недійсним відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 13.11.2019у справі № 728/1905/16-ц, від 22.05.2019у справі № 751/1776/17. 3 аналізу зазначених норм вбачається, що повноваження щодо вилучення із державної власності та передачі у приватну власність земель історико-культурного призначення, які розташовані в межах пам`ятки археології та належать до особливо цінних земель, відносяться до компетенції обласних державних адміністрацій та здійснюються виключно за погодженням з Кабінетом Міністрів України та уповноваженого органу у сфері охорони культурної спадщини. Як вбачається з інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 28.12.2024 № 31710/0/2-24 Кабінетом Міністрів рішень щодо зміни цільового призначення спірних земельних ділянок не приймалось (а.с.194 т.1). Судом встановлено та підтверджується дослідженими доказами, що наказами Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 10.08.2017 у приватну власність 11 громадян передано 11 земельних ділянок площею по 2 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Малополовецької сільської ради Фастівського району Київської області (зараз Кожанська територіальна громада Фастівського району Київської області), (а.с. 57-66 т.1), а саме: - наказом від 10.08.2017 № 10-14429/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984001:01:001:0066 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14428/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0070 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14425/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0071 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14436/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0072 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14431/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0073 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14434/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0074 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14424/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0075 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14422/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0076 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14420/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0077 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14439/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0078 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; - наказом від 10.08.2017 № 10-14442/15-17-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0079 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства. В подальшому на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 26.12.2017 та 02.10.2017 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відчужили належні їм на праві власності земельні ділянки на користь [PERSON] (а.с.67-109 т.1). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.10.2017 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зими Н.Ф. за [PERSON] зареєстровано права власності на 10 земельних ділянок. В подальшому, на підставі заяви [PERSON] від 16.01.2018 десять земельних ділянок з кадастровими номерами 3224984000:02:004:0070- 3224984000:02:004:0079 об`єднано в одну земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083, площею 20 га, яка розташована на території Малополовецької сільської ради, Фастівського району, Київської області. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.04.2018 [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083, площею 20 га [PERSON] (а.с.114-117 т.1) Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.04.2018 індексний номер 40555391 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зими Н.Ф. за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку. В подальшому, [PERSON] передала належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083, площею 20 га в оренду фермерському господарству «Добробут-10», що підтверджується відповідним договором оренди земельної ділянки від 09.12.2019 зі строком дії до 09.12.2068 (а.с.121-122 т.1). Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2018 [PERSON] відчужив належну йому на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером 3224984001:01:001:0066 на користь [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.04.2018 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левашов О.Г. за [PERSON] зареєстровано права власності на вказану земельну ділянку. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.05.2018 [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3224984001:01:001:0066 площею 2 га [PERSON] . Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.05.2018 індексний номер 41013475 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зими Н.Ф. за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку. В подальшому, [PERSON] передала належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 3224984001:01:001:0066, площею 2 га в оренду фермерському господарству «Добробут-10», що підтверджується відповідним договором оренди земельної ділянки від 09.12.2019 зі строком дії до 09.12.2068 (а.с.123-124 т.1). Відповідно до паспорту пам`ятки «Багатошарове поселення Малополовецьке-ІІ», який складений 22.11.1994 обласним центром з охорони пам`яток історії археології та мистецтва Київського обласного управління культури поселення є важливим джерелом вивчення стародавньої історії України, поверхня пам`ятки ореться (копія паспорта долучена). За відомостями облікової картки, яка складена 22.11.1994 характеристика технічного стану пам`ятки - середній, складений схематичний план розташування багатошарового поселення та складено її короткий опис (копія картки долучена) (а.с.128-131 т.1). Відповідно до листа Міністерства культури та інформаційної політики від 15.07.2024 за результатами перевірки електронної бази документообігу МКІП не виявлено погоджень документації із землеустрою щодо надання у приватну власність чи користування особам земельних ділянок, у тому числі зазначених у запиті (на земельну ділянку 3224984001:01:001:0066, 3224984000:02:004:0083), які розташовані в межах с. Малополовецьке, с. Яхни Кожанської селищної територіальної громади, Фастівського району, Київської області та пам`ятки археології «Малополовецький археологічний комплекс», також погоджень охоронних договорів на вказану пам`ятку (а.с.125-127). Водночас, відповідно до вищевказаної інформації Інституту земельні ділянки з кадастровими номерами 3224984001:01:001:0066, 3224984000:02:004:0083, які перебувають у приватній власності [PERSON] , займають більшу частину поселення Малополовецьке -2А (у тому числі мисову (південо-східну) частину поселення (мал.5, 6, 25), що свідчить про їх розташування на землях історико-культурного призначення. Як зауважено Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 372/4149/18, застосовуючи норми права, суди повинні встановити фактичні обставини справи безпосередньо на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до диспозиції зазначених норм та на підставі наданих сторонами доказів, надати оцінку юридичним фактам, що мають значення для справи, зокрема встановити категорію землі, факт її зміни та підстави цієї зміни. Установлюючи фактичні обставини справи, суд має застосовувати всі можливі джерела та засоби доказування, передбачені нормами матеріального та процесуального права відповідно до положень процесуального закону. Предметом даного позову є повернення земельних ділянок державі в особі Київської обласної державної адміністрації. Підставою позову - є захист порушених прав власника, зокрема використання її не за цільовим призначенням. Отже, спірні правовідносини у справі, виникли між сторонами щодо належності спірних земельних ділянок до земель історико-культурного призначення, а тому суд має встановити обставини щодо законності / неправомірності передачі у приватну власність земельних ділянок з кадастровими номерами 3224984000:02:004:0070- 3224984000:02:004:0079, які в подальшому об`єднані в одну земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083, площею 20 га та 3224984001:01:001:0066 площею 2 га та дотримання при цьому вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» Земельного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Обгрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача посилалася на встановлення порушення вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Земельного кодексу України, оскільки на розгляд Міністерства не надходила відповідна науково-проектна документація щодо встановлення меж та режимів використання території пам`ятки археології національного значення «Маловецький археологічний комплекс» у межах с. Малополовецьке, с. Яхни Кожанської селищної територіальної Фастівського району Київської області та на той факт, що за результатами перевірки електронної бази документообігу Міністерства культури України не виявлено погоджень документації із землеустрою щодо надання у власність чи користування фізичним та/або юридичним особам земельних ділянок, які розташовані в межах с. Малополовецьке, с. Яхни Кожанської селищної територіальної Фастівського району Київської області, а також не виявлено погоджень охоронних договорів на вказану пам`ятку. Водночас сторона відповідача на спростування посилань прокурора, посилалися на відсутність висновків земельно-технічної експертизи, яка би могла встановити або спростувати чи має місце накладення спірних земельних ділянок на землі об`єкта культурної спадщини, цільове призначення спірних земельних ділянок та чи були визначені межі об`єкту культурної спадщини, а також посилаються на необізнаність відповідача [PERSON] , яка є добросовісним набувачем, про те, що земельні ділянки мають інше цільове призначення. При цьому, ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 22.09.2025 було відмовлено у задовленні клопотання сторони відповідача про призначення по справі земельно-технічної експертизи, оскільки були відсутні необхідні умови для призначення такого виду експертизи, а саме : відсутня неможливість встановлення фактичних даних, які входять до предмету доказування за допомогою інших засобів доказування та відсутня наявність взаємно суперечливих доказів, а також з урахуванням встановленого судом факту приналежності спірних земельних ділянок до земель історико-культурного призначення (а.с.28-29 т.4). Як встановлено в ході розгляду справи та підтверджується інформацією Секретаріату Кабінету Міністрів України від 28.12.2024 № 31710/0/2-24 Кабінетом Міністрів рішень щодо зміни цільового призначення спірних земельних ділянок не приймалось (а.с.194 т.1). Судом встановлено, що спірні земельні ділянки, які були передані у приватну власність громадянам (третім особам по справі) у порядку встановленому ст.ст.149-150 ЗК України за відповідною постановою Кабінету Міністрів України чи рішенням відповідної місцевої ради, погодженим Верховною Радою України в постійного землекористувача не вилучалася, тому слід дійти висновку, що земельні ділянки історико-культурного призначення наказами Держгеокадастру у Київській області в 2017 році передані з державної власності у приватну власність громадян для ведення особистого селянського господарства всупереч вимог законодавства. Суд також звертає увагу на те, що передача органом місцевого самоврядування спірної земельної ділянки у приватну власність громадянам (третім особам по справі) для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення, призвела до протиправної зміни цільового призначення земельної ділянки. Матеріалами срави підтверджено, що об`єкт культурної спадщини «Малополовецький археологічний комплекс» розташований у межах с. Малополовецьке, с. Яхни Кожанської селищної територіальної громади Фастівського району Київської області та занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка археології національного значення (постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 № 928, охоронний № 100025-Н). При цьому, відповідачем у ході судового розгляду не надано суду будь-яких доказів на спростування факту розташування спірної земельної ділянки у межах с. Малополовецьке, с. Яхни Кожанської селищної територіальної громади Фастівського району Київської області. Із урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що дослідженими судом належними та достатніми доказами повністю підтверджується факт належності спірних земельних ділянок із кадастровим номером 3224984000:02:004:0083, площею 20 га та 3224984001:01:001:0066 площею 2 га, які перебувають у приватній власності [PERSON] , та займають більшу частину поселення Малополовецьке -2А (у тому числі мисову (південо-східну) частину поселення (мал.5, 6, 25), що свідчить про їх розташування на землях історико-культурного призначення При цьому, суд вважає, що нерозроблення уповноваженим органом проєкту землеустрою щодо спірних земельних ділянок, на яких знаходиться памятка археології та невнесення до Державного земельного кадастру меж таких земельних ділянок із зазначенням обмежень щодо режиму їх використання, на момент виникнення спірних правовідносин, не свідчить про відсутність таких обмежень і можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності. Таким чином, землі історико-культурного призначення, на яких розташовані пам`ятки археології, є обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав та не можуть передаватись із державної у приватну власність. Вказане унеможливлює виникнення у них нового володільця. Щодо добросовісності набуття права власності відповідачем [PERSON] суд звертає увагу на те, що у правовідносинах щодо розпорядження земельною ділянкою історико-культурного призначення шляхом передачі її у приватну власність за іншою категорією земель, без процедури зміни її цільового призначення, за відсутності волевиявлення уповноваженого розпорядника, відсутній критерій законності та добросовісності набуття майна у власність фізичною особою, а тому позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 року у справі №813/4701/16 вказав, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус. Щодо обраного способу захисту порушеного права суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі №925/1265/16 (пункт 5.6), від 06.02.2019 року у справі №522/12901/17-ц, від 02.07.2019 року у справі №48/340 (пункт 6.41), від 01.10.2019 року у справі №910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 року у справі №50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 року у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 88), від 22.06.2021 року у справі №200/606/18 (пункт 75), від 22.06.2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 55). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті387,388,1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Так, відповідно до ч.1ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1, 2 ст.152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. У постанові від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. У таких випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України) шляхом її повернення власникові, а не витребовувати із незаконного володіння останнього набувача (статті 387, 388 ЦК України). За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки історико-культурнго призначення власнику є негаторний, а не віндикаційний позов». Відповідно до ч.13 ст.79-1 ЗК України та ч.10 ст.24 Закону №3613-VI земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Відтак, з урахуванням змісту права, за захистом якого звернувся позивач, а також характеру його порушення, враховуючи те, що відповідачем на момент розгляду справи проведено державну реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки, суд приходить до переконання, що ефективним та належним способом захисту порушеного права у даному випадку буде скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки. Враховуючи встановлені судом обставини, які підтверджують незаконність формування спірних земельних ділянок та відповідно незаконність її державної реєстрації за відповідачем, слід зобов`язання відповідача повернути спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3224984000:02:004:0083, площею 20 га та 3224984001:01:001:0066 площею 2 га на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації в категорію земель історико-культурного призначення. При цьому, суд враховує те, що вимога прокурора про повернення спірної земельної ділянки стосується її повернення не у розпорядження Київської ОДА як юридичної особи, а виключно до складу земель історико-культурного призначення як об`єкта культурної спадщини «Малополовецький археологічний комплекс», тобто направлена на захист інтересів саме держави. Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами суд зазначає наступне. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого держава користується значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Крім цього, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цієюКонституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4,5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п. «г» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення як такі, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, не можуть передаватись із державної у приватну власність. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14,19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі №688/2908/16-ц (пункти 75-76), від 20.07.2020 року у справі №923/196/20 (пункт 39), від 14.12.2022 року у справі №477/2330/18(пункт 132)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель історико-культурного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті18,19, пункти «а» і «б» частини першої статті 91, пункти «а» і «б» частини першої статті96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункт 127), від 07.11.2018 року у справі №488/6211/14-ц (пункт 90), від 14.11.2018 року №183/1617/16 (пункт 148), від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15-ц (пункт 53), від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 117), від 28.09.2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.75)). Отже, з урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що відповідач набула таке право власності протиправно, оскільки юридичне оформлення права власності відповідача [PERSON] на землю стало можливим у результаті отримання в 2017 році наказів Головного управління Держгеокаджастру в Київській області про передачу у приватну власність третіх осіб земельних ділянок. Повернення у власність держави спірних земельних ділянок має легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом землі. Таким чином, повернення Київській обласній державній адміністрації спірних земельних ділянок переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди конкретному об`єкту культурної спадщини,, оскільки надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Кожанської територіальної громади Фастівського району Київської області суперечить як статусу відповідного об`єкта пам`ятки археології, так і законодавчим обмеженням на ведення особистого селянського господарства на відповідних землях. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. Право позивача повернути земельну ділянку, яка знаходиться на території пам`ятки археології « Малополовецький археологічний комплекс», з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передання на користь фізичної особи, передбачене у чинному законодавстві України, приписи якого та практика їхнього застосування щодо повернення такої ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними. Тому, за змістом наведених вище приписів, які характеризуються належною якістю як властивістю, що є умовою забезпечення юридичної визначеності у правовідносинах, і орган місцевого самоврядування і відповідач [PERSON] знали чи повинні були знати про неможливість всупереч закону передання й отримання у приватну власність земельної ділянки на території археологічного комплексу для вищевказаної мети. Суд вважає, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність відповідач мала можливість дізнатися, або повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель історико-культурного призначення та розташована у межах с.Малополовецьке, с.Яхни Кожанської селищної територіальної громади «Малополовецький археологічний комплекс» яка існувала задовго до укладення відповідачем договорів купівлі-продажу земельних ділянок та отримання вказаних земельних ділянок у приватну власність. Тому оформлення документів про перехід земельної ділянки у її приватну власність є таким порушенням закону, про яке відповідач могля та повинна була знати на час набуття земельних ділянок. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі №200/606/18 вказала, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону. З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини, зокрема те, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії особливо цінних земель іторико-культурного призначення, які перебувають у власності держави та вибула з володіння постійного землекористувача поза його волею на підставі отримання в 2017 році (третіми особами) наказів Головного управління Держгеокаджастру в Київській області про передачу у приватну власність третіх осіб земельних ділянок, яке не мали повноважень щодо розпорядження зазначеною категорією земель, без попереднього її вилучення у постійного землекористувача, суд не вбачає невідповідності заходу втручання в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. У даному випадку втручання держави у право мирного володіння відповідачем земельною ділянкою для особистого селянського господарства на території об`єкта культурної спадщини, відповідає легітимній меті контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням задля збереження унікальних об`єктів культурної спадшини, розташованих на землях історико-культурного призначення у межах «Малополовецького археологічного комплексу» згідно із загальними інтересами, які переважають приватний інтерес кінцевого набувача у збереженні нею контролю за цією ділянкою і такий захід втручання у відповідне право не порушує принцип пропорційності. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом - ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із урахуванням вищенаведеного, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позов заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Міністерства культури України слід задовольнити у повному обсязі, а саме скасувати рішення державного реєстратора індексний номер: 40555391 від 10.04.2018 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3224984000:02:004:0083 площею 20 га із припиненням речових прав щодо неї; скасувати рішення державного реєстратора індексний номер: 41013475 від 10.05.2018 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3224984001:01:001:0066 площею 2 га із припиненням речових прав щодо неї, зобов`язавши відповідача повернути дані земельні ділянки, які знаходиться на території Кожанської територіальної громади Фастівського району Київської області державі в особі Київської обласної державної адміністрації в категорію земель історико-культурного призначення. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, то суд виходить з такого. У даній справі прокурор звернувся до суду з позовною вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, тобто з позовом, сутністю вимог за яким є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду (тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника землі), тому на такий позов, не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення. Отже, строк звернення до суду з відповідною позовною вимогою прокурором пропущено не було, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України. При цьому, вищевикладене повністю узгоджується з правом висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 19.03.2025 у справі № 543/245/23 та у Постанові ВС від 05.03.2025 у справі № 902/546/24. Зокрема, суд наголосив, що зайняття земельної ділянки історико-культурного призначення на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 16 936,62 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved