Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Представниця позивачки [PERSON] у жовтні 2025 року звернулася до суду в інтересах [PERSON] з указаним позовом, який мотивувала тим, що 04.12.1987 позивачка та відповідач зареєстрували шлюб, який 08.11.2004 був розірваний. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім`єю та вести спільне господарство, фактично шлюбні відносини між ними припинено не було. 19.12.2014 сторони повторно зареєстрували шлюб, який рішенням суду від 13.12.2024 був розірваний. Під час перебування у шлюбі, в інтересах сім`ї, за спільні кошти у 1999 році сторони збудували житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями загальною площею 101,7 кв.м. та жилою площею 79,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку сторони були зареєстровані та проживали разом з 1999 року. 27.05.2025 відповідач зареєстрував право власності на спірний будинок на своє ім`я в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У подальшому позивачці стало відомо, що відповідач у липні 2025 року зняв її з місця реєстрації у спірному будинку без її відома та згоди. Спірний будинок був побудований подружжям на земельній ділянці площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5925010100:00:010:0349, яка була виділена відповідачу на підставі державного акта серії СМ № 002611 від 28.07.1998. Також за спільні кошти подружжя, на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2002, зареєстрованого у реєстрі за № 282, була придбана земельна ділянка площею 0,100 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 5925010100:00:010:0321, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на дану земельну ділянку також було зареєстровано за відповідачем. Оскільки вищевказане майно було побудоване та придбане сторонами у період шлюбу, тому воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Однак сторони не досягли згоди щодо поділу майна. Крім того, спільне майно подружжя відповідач виставив на продаж без відома та згоди позивачки, тому вона вимушена звернутися до суду із даним позовом. Посилаючись на зазначені обставини представниця позивачки просить суд: 1) визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності, без виділу в натурі, на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 101,7 кв.м. та житловою площею 79,4 кв.м. з господарчими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності, без виділу в натурі, на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; 3) визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності, без виділу в натурі, на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 08.10.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17.10.2025 за заявою представниці позивачки було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно. Ухвалою суду від 11.12.2025 було закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено до судового розгляду, а також задоволено клопотання відповідача про виклик свідка. У судовому засіданні представниця позивачки підтримала заявлені вимоги повністю із підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Позивачка у судове засідання не з`явилася, але подала клопотання в якому вказала, що просить провести розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судовому засіданні 09.01.2026, яке відбувалося за його участі, проти позову частково заперечив посилаючись на те, що позивачка не приймала участь у будівництві будинку. Будували будинок з 1995 по 1999 роки. На той час у них були малі діти та позивачка була з дітьми, а він займався будівництвом. Кошти, які заробляла позивачка витрачали на дітей та житло в гуртожитку. На будівництві йому допомагали друзі, знайомі та батько. Вважає, що якщо позивачка і має право на якусь частину майна, то значно менше ніж 1/2 частину. У подальшому відповідач неодноразово не з`являвся у судове засідання та подавав заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному з 14.07.2025. Відповідно до 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи повторну неявку відповідача у судове засідання, а також те, що він надавав у судовому засіданні свої пояснення щодо спору, суд визнав за можливе розглянути справу без його участі. Заслухавши пояснення представниці позивачки, відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце сімейні та цивільні правовідносини, пов`язані із спорами про право власності, позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом установлено, що позивачка та відповідач 04.12.1987 зареєстрували шлюб у відділі ДРАЦС Тростянецького РУЮ у Сумській області, актовий запис №185 (а.с. 5). 08.11.2004 відділом ДРАЦС реєстраційної служби Тростянецького РУЮ у Сумській області було зареєстровано розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем (а.с. 6). 19.12.2014 сторони повторно уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Тростянецького РУЮ у Сумській області, актовий запис № 211 (а.с. 7). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 13.12.2024 було розірвано шлюб між позивачкою та відповідачем (а.с. 8). За час перебування у шлюбі, у 1999 році, сторони збудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 101,7 кв.м. та жилою площею 79,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . На вказаний будинок 25.02.1999 Охтирським міжміським бюро технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт на ім`я [PERSON] (а.с. 9-11). Згідно інформаційної довідки за № 437045416 від 27.07.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на закінчений будівництвом об`єкт житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] 27.05.2025 було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого 18.03.1999 Виконавчим комітетом Тростянецької міської ради (а.с. 12). Спірний будинок був побудований на земельній ділянці площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5925010100:00:010:0349, яка була передана [PERSON] у власність на підставі рішення виконкому Тростянецької міської Ради народних депутатів від 28.06.1996 (а.с. 14-15). Також у період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2002, зареєстрованого у реєстрі за № 282, відповідачем була придбана земельна ділянка площею 0,100 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 5925010100:00:010:0321, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16, 17). Згідно інформаційної довідки за № 437045522 від 27.07.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер 5925010100:00:010:0321, було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 18). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що спірний будинок, це будинок у якому вона разом із батьками та старшою сестрою проживали усе життя. Переїхали вони в цей будинок, коли їй було 6 років. Вона проживала в цьому будинку до 2018 року, до того часу як вийшла заміж. Мати хоче визнати право власності на частину майна, так як усе оформлено на батька. Будинок починали будувати та будували батьки разом. Тому батьки мають право в рівних долях на цю нерухомість. Батьки були розлучені у 2004 році, але окремо не проживали. Вони проживали завжди родиною разом у будинку. У 2014 році батьки знову одружилися та розірвали шлюб у 2024 році, коли вже роз`їхалися. Мати була у декретній відпустці, але вже коли в`їхали у будинок, то мати працювала. Будувались з спільні кошти. Мати працювала 19 років, а в батька були звільнення, був на біржі праці. У них був спільний бюджет. Їй відомо, що батько зняв з реєстрації матір у будинку. Це було обумовлено необхідністю оформлення житлової субсидії. Спір між сторонами виник з приводу поділу майна набутого за час шлюбу. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Враховуючи установлені судом обставини про те, що позивачкою та відповідачем за час шлюбу було, в інтересах сім`ї, було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , а також відповідачем за час шлюбу з позивачкою в інтересах сім`ї, було придбано земельну ділянку, кадастровий номер 5925010100:00:010:0321, що розташована за адресою: [ADDRESS] , тому таке нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, право власності на земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] було набуто відповідачем у порядку безоплатної приватизації. Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17 (провадження № 61-833св20) та від 15 вересня 2021 року у справі № 158/1378/20-ц (провадження № 61-7498св21). Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS] була набута відповідачем у результаті безоплатної передачі із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації, а не придбана за спільні кошти чи у результаті спільної праці подружжя, тому відсутні підстави для визнання цієї земельної ділянки спільним майном подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до положень ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18, провадження № 61-4680св23, зазначено, що згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини п`ятої статті 71, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. Верховний Суд звертає увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов. Отже, зважаючи на те, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , а також право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5925010100:00:010:0321, що розташована за адресою: [ADDRESS] , набуто сторонами за час шлюбу, це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки у праві спільної сумісної власності є рівними, сторони не досягли згоди щодо поділу даного майна, тому суд вважає, за необхідне визнати за позивачкою та відповідачем, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на зазначене нерухоме майно по 1/2 частині за кожним. Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок суд враховує таке. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 зроблено висновок, що перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова). Таким чином, суд вважає, що хоча [PERSON] і отримав у приватну власність шляхом приватизації земельну ділянку загальною площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5925010100:00:010:0349, яка розташована по [ADDRESS] , однак при вирішенні даного спору суд визнає за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями розташованих на даній земельній ділянці, тому за позивачкою, з урахуванням принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель, необхідно визнати право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню повністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір у розмірі 4077,55 грн, а також сплатила судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 605,60 грн (а.с. 71, 74, 85). Враховуючи, що позовні вимоги судом задоволені повністю, тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню всі понесені нею витрати на оплату судового збору.

Outcome: approved