Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

датою ухвалення судового рішення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України). [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на частку у розмірі 20/300 квартири [ADDRESS] з компенсацією її вартості та визнати за [PERSON] право власності на частку у розмірі 20/300 квартири [ADDRESS] . 1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1.1. [PERSON] на праві приватної власності належить частка квартири [ADDRESS] у розмірі 40/300. Відповідачу, [PERSON] , належить частка у вищевказаній квартирі у розмірі 20/300. Позивач [PERSON] на даний час постійно проживає у спірній квартирі разом з матір`ю, [PERSON] , та неповнолітньою донькою, [PERSON] , [INFO] , які ведуть спільне господарство протягом тривалого часу, доглядаються за майном як за власним житлом. У свою чергу відповідач [PERSON] тривалий час проживає у будинку [ADDRESS] ( [PERSON] є співвласником будинку та володіє часткою у розмірі 1/2) разом зі своєю дружиною, тобто фактично на даний момент сторони не є однією сім`єю, не ведуть спільне господарство, не цікавляться життям одне одного, а тому не можуть жити спільно. Незважаючи на те, що позивач та відповідач перебувають у родинних відносинах (як син та батько), вони не підтримують ані сімейних, ані навіть приязних стосунків, що унеможливлює спільне користування належним їм майном - житлом, у якому позивач проживає зі своєю родиною. Наявність між сторонами конфлікту щодо користування спільним майном також підтверджується судовою справою № 495/7358/23, за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Висновком судового експерта [PERSON] № 14/06 від 14.03.2018 за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи встановлено, що виходячи з конструктивно-планувального рішення приміщень житлового будинку, при дотриманні з вимогами законодавчої та нормативно-технічної літератури, виділити співвласнику в натурі 1/3 частки з врахуванням належної площі у відповідності з ідеальною часткою - 19,0 м3 із 20/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] з урахуванням виділу житлових і підсобних приміщень, що регламентуються будівельними нормами, не надається технічно можливим. Зважаючи на те, що частка [PERSON] є незначною, а також враховуючи неможливість виділу майна або спільного користування майном, існують підстави припинення права власності відповідача на квартиру, що володіє меншою часте компенсацією вартості його частки у грошовому еквіваленті. 1.2. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якій просить в позові відмовити, мотивуючи таким. В шлюбі з матір`ю позивача перебували з 1979 року по 2015 рік, спірну квартиру відповідач отримав під час шлюбу за ордером, коли ніс службу у міському відділі міліції. У 2000 році квартира була приватизована на нього, матір позивача та позивача по 1/3 частині, після чого вона свою частину квартири подарувала позивачу. З 1995 стали проживати окремо та вести окреме домашнє господарство. Відповідач почав проживати за межами міста і самостійно будувати житловий будинок, який у 2000 здав в експлуатацію. Потім став проживати в цивільному шлюбі з іншою жінкою і у 2009 році в них народилася дочка. У 2015 році шлюб з матір`ю позивача було розірвано. Після цього вона подала заяву до суду про поділ майна, виділення у власність частини будинку в с. Бритівка та визнання права-власності на нього. Будинок у с. Бритівка відповідач будував за власні кошти, про що письмово підтвердили всі сусіди та багато інших свідків. Судовими рішеннями у справах № 495/6728/15-ц, №495/1350/17 відбувся поділ цього будинку між колишнім подружжям. Заявлене позивачем припинення права власності відповідача на частку квартири завдасть відповідачу та членам його сім`ї істотної шкоди; відповідач має намір та необхідність використовувати належну йому кімнату під час лікування в райценті; дочка відповідача від другого шлюбу може там проживати під час навчання у м. Білгород-Дністровський. За запропоновану позивачем суму компенсації вартості частки нерухомого майна (163 875 грн) неможливо придбати у місті окреме житло, потреба у якому є, оскільки дочка відповідача після закінчення школи у 2026 році планує продовжувати навчання у м. Білгород-Дністровський. 2. Рух справи у суді. Позов подано до суду 29.01.2025. Ухвалою від 05.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Згідно з розпорядженням керівника апарату Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.02.2025 № 335 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку задоволення заяви про відвід судді Мишка В.В. та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 27.02.2025 зазначена справа розподілена судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Анісімовій Н.Д. Ухвалою від 03.03.2025 справу було прийнято до провадження суддею [PERSON] . Згідно з розпорядженням керівника апарату Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.06.2025 № 1472 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 10.06.2025 зазначена справа розподілена судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Прийомовій О.Ю. (у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] ). Ухвалою від 12.06.2025 суддя Приймова О.Ю. відведена від розгляду цієї справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2025 цивільна справа № 495/604/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права особи на частку у спільному майні передана на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Волковій Ю.Ф. Ухвалою від 16.06.2025 справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження; у справі призначено підготовче засідання. Ухвалою від 12.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У межах судового розгляду суд заслухав вступне слово позивача, вступне слово відповідача, дослідив письмові докази у справі, промови учасників у судових дебатах; 03.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, визначивши дату для його проголошення 13.03.2026; у зв`язку із значним навантаженням та частими повітряними тривогами у регіоні, що зумовило перебування в укритті, проголошення судового рішення відкладене на 17.03.2026. 3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримував, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. 4. Фактичні обставини справи. 4.1. [PERSON] та [PERSON] з 15.12.1979 по 15.07.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі (встановлено судовим рішенням у цивільній справі № 495/6728/15). 4.2. Рішенням Одеського апеляційного суду від 12.05.2016 у справі № 495/6728/15 позов [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про виділення в порядку поділу спільного майна подружжя у власність 1/2 частини жилого будинку за адресою: [ADDRESS] задоволено; виділено у власність [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя 1/2 частину жилого будинку за адресою: [ADDRESS] . Станом на день розгляду цієї справи (№ 495/604/25), у вказаному будинку проживає позивач [PERSON] його дочка та дружина (таку обставину сторони визнали; суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання). Рішенням від 12.05.2016 у справі № 495/6728/15 також встановлено відсутність підстав вважати спільним майном подружжя, що підлягає поділу, квартиру [ADDRESS] , оскільки вказана квартира набута сторонами у власність на підставі безоплатної приватизації вказаної квартири у 2000 році; право власності у рівних частках по 1/3 частини за кожним отримали [PERSON] , [PERSON] , їх син [PERSON] . 4.3. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.01.2019, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01.06.2020, постановою Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 495/1350/17, позов [PERSON] задоволено частково; виділено [PERSON] , як першому співвласнику, та [PERSON] , як другому співвласнику, у власність по 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею по літ. «А» - 63,8 кв. м, вартістю 120 323,50 грн, що складає 49/100 фактичної частки, менше ідеальної частки на 8 032,00 грн в ринкових цінах та загальною площею по літ. «А» 56,5 кв. м, вартістю 126 347,50 грн, що складає 51/100 фактичної частки, більше ідеальної частки на 8 032,00 грн в ринкових цінах, відповідно до другого варіанту висновку експерта судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 14 березня 2018 року № 14/06. Зобов`язано сторони провести перепланування приміщень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] зменшену вартість ідеальної частки, що фактично складає 49/100 у вказаному житловому будинку у розмірі 8 032 грн. Визнано за [PERSON] право власності на частину вказаного житлового будинку, що складає 49/100 фактичної частки. У межах розгляду справи № 495/1350/17 проведено судову будівельно-технічну експертизу; відповідно до висновку від 14.03.2018 № 14/06 експерт визначив, що виділити співвласнику в натурі 1/3 частку із 20/100 часток домоволодіння квартири [ADDRESS] не надається технічно можливим. 4.4. Отже, вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що станом на липень 2021 року право власності на квартиру [ADDRESS] набуто в порядку приватизації. Згідно із Розпорядженням органу приватизації № 7275 від 26.07.2000, Свідоцтвом про право власності на житло від 26.07.2000 вказана квартира належала на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних долях (по 20/300). 4.5. Відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 04.02.2022 [PERSON] відчужила свою частку (20/300) квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 28.04.2023 підтверджено обставини реєстрації права власності на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] у відповідних частках за позивачем і відповідачем. 4.6. Отже, станом на дату звернення до суду із цим позовом, позивач у спірному об`єкті нерухомого майна володіє часткою 40/300, відповідач є власником частки 20/300 майна. Така спільна часткова власність сторін наявна в межах квартири [ADDRESS] . 4.7. Позивач у межах розгляду цієї справи надав суду копію висновку судового експерта Шевчук Алли Михайлівни № 14/06 від 14.03.2018 за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, проведеної у цивільній справі №495/1350/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ житлового будинку в натурі, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. У межах цього дослідження експерт встановив, що до складу 20/100 часток спірного домоволодіння входить: з житлового будинку літ. «А» квартира [ADDRESS] у складі приміщень 1 - коридор площею 8,5 кв.м, 2 кухня площею 15,7 кв.м, 3- кімната житловою площею 17,8 кв.м, 4 - кімната житловою площею 15,0 кв.м, загальною площею 57,0 кв.м, житловою площею 32,8 кв.м, гараж літ. «В», підвал літ «Д» у загальному користуванні (розміри 2,28м х 2,94м), вбиральня літ. «Є» у загальному користуванні, сарай літ. «Л», душ літ «М» розібрані. Згідно із вимогами ДБН В2.2.-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» мінімальна необхідна площа однокімнатної квартири повинна складатись з приміщень певної площі: житлової кімнати площею 15 кв.м, кухні площею 7 кв.м; мінімально необхідна площа однокімнатної квартири становить 22,0 кв.м. Отже, виходячи з конструктивно-планувального рішення приміщень житлового будинку, при дотриманні з вимогами законодавчої та нормативно-технічної літератури, виділити співвласнику в натурі 1/3 частки з врахуванням належної площі у відповідності з ідеальною часткою - 19,0 м3 із 20/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] з урахуванням виділу житлових і підсобних приміщень, що регламентуються будівельними нормами, не надається технічно можливим. Наразі спільне володіння і користування квартирою [ADDRESS] сторонами є неможливим у зв`язку з неприязними стосунками між співвласниками. 4.8. Відповідно до висновку експерта № 21/12 оціночно-будівельного дослідження 20/300 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , від 04.12.2024 ринкова вартість спірної 20/300 частки дослідженого житлового будинку, отримана порівняльним підходом станом на 02.12.2024, склала 163 875 грн. 4.9. Позивач [PERSON] 20.01.2025 вніс вартість належної відповідачу частки (163 875 грн) на депозитний рахунок суду (квитанція до платіжної інструкції № 48462653 від 20.01.2025). 4.9. У свою чергу відповідач, заперечуючи проти позову, жодного доказу на підтвердження своїх доводів не надав; доказів на спростування заявлених позивачем обставин також не надав. 5. Мотивувальна частина рішення. Висновки суду Відповідно до частин першої, четвертої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із статтями 316, 317, 319 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 358 ЦК України визначає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 365 ЦК Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16751/18. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 210/2236/15-ц. При цьому, відповідно до статті 365 ЦК згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду). В той же час, вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні (рішення ЄСПЛ від 21.03.2011 у справі "Андрій Руденко проти України"). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження N 14-40цс21) вказано, що "право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Оцінюючи обставини у цій справі на підставі досліджених доказів, суд встановив, що належна відповідачу частка (20/300) не може бути виділена в натурі (таке виділення буде суперечити вимогам вимогами ДБН В2.2.-15-2005); спільне володіння і користування майном є неможливим (визнані сторонами співвласниками напружені конфлікті стосунки, довготривале вирішення питання поділу майна та неспроможність дійти консенсусу; наявність напруги між сторонами підтверджується доказами як зі сторони позивача так і відповідача, та визнано неодноразово сторонами під час розгляду справи). Вирішуючи питання, чи таке припинення права власності може завдати істотної шкоди інтересам співвласника-відповідача та членам його сім`ї, суд керується таким. В обґрунтування доводів про те, що припинення права власності на частку в квартирі завдасть істотної шкоди інтересам відповідача зазначено, що [PERSON] періодично проходить курс лікування у м. Білгород-Дністровський та йому буде зручно використовувати належну кімнату у спірному майні; його дочка від другого шлюбу у 2026 році має намір після закінчення школи продовжувати навчання у м. Білгород-Дністровський, а отже могла б використовувати спірний об`єкт нерухомості для проживання. Однак, доказів про заявлені обставини (зокрема про свій стан здоров`я, проходження лікування, необхідність перебування неподалік конкретного лікувального закладу за медичними показниками; прямої залежності у дочки відповідача змоги навчатися від наявності у власності батька частки майна у спірній нерухомості) суду не надано. Відповідач визнав, що із 1995 року не проживає разом із матір`ю позивача [PERSON] (постійним місцем проживання якої є спірне нерухоме майно). Судовим рішенням у цивільній справі № 495/1350/17 [PERSON] , як другому співвласнику, виділено у власність 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею по літ. «А» - 63,8 кв. м. Відповідач [PERSON] у межах розгляду цієї справи (495/604/25) підтвердив обставину про те, що разом із дружиною та дочкою проживає у цьому будинку. Отже, припинення права власності відповідача на 20/300 частки домоволодіння, з наданням компенсації вартості її частки не призведе до обмеження права на отримання медичної допомоги відповідачем та здобуття освіти його дочкою. Щодо визначення вартості спірної частки у нерухомому майні, суд звертає увагу, що позивач до позовної заяви додав висновок експерта № 21/12 оціночно-будівельного дослідження 20/300 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , від 04.12.2024, відповідно до якого ринкова вартість спірної 20/300 частки дослідженого житлового будинку, отримана порівняльним підходом станом на 02.12.2024, склала 163 875 грн. Відповідач, у свою чергу, оспорюючи таку вартість, не спростував вказану обставину, не надав суду альтернативного розрахунку вартості спірного майна, клопотання про необхідність проведення повторного експертного дослідження у цій частині не заявив. Суд, вирішуючи спір між сторонами, вважає, що рішення має бути таким, яке б більше не продовжувало стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем, а також таким, яке б не вимагало від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N 910/3009/18 (пункт 63)).

Outcome: approved