Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпра з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, у розмірі 278 944,57 грн, а також покласти на відповідача судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 2789,45 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.10.2024 року о 14 год. 40 хв. в м. Дніпрі на перехресті вул. Поштова та вул. П. Яцика сталася ДТП. Відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем «Шевроле», рухаючись по другорядній дорозі, не виконала вимоги знаку 2.1 «Дати дорогу» та скоїла зіткнення з автомобілем «Toyota Camry» (д.н.з. [NUMBER] ) під керуванням позивача [PERSON] , яка рухалася по головній дорозі. Внаслідок ДТП автомобілю позивача завдано механічних пошкоджень. Вину відповідача у вчиненні ДТП встановлено постановою Індустріального районного суду м. Дніпра від 16.12.2024 року. Згідно з висновком експерта № 26С25 від 11.03.2025 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Camry», становить 267 244,57 грн. Вартість проведення автотоварознавчої експертизи склала 7 000,00 грн. Крім того, внаслідок ДТП позивач зазнала погіршення самопочуття та була змушена пройти медичне обстеження (МРТ головного мозку та шийного відділу хребта), вартість якого склала 4 700,00 грн. Загальний розмір шкоди становить 278 944,57 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 27.10.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. Від позивача до суду надійшла заява, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглядати за відсутності сторони позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 01.10.2024 року о 14 год. 40 хв. в м. Дніпрі по вул. Поштовій водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Шевроле», рухаючись по другорядній дорозі, на перехресті з вул. П. Яцика не виконала вимоги знаку 2.1 «Дати дорогу», не надала переваги в русі та скоїла зіткнення з автомобілем «Toyota Camry» (д.н.з. [NUMBER] ) під керуванням [PERSON] , яка слідувала по головній дорозі. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпра від 16 грудня 2024 року у справі № 202/12703/24 (провадження № 3/202/8896/2024) [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постанова набрала законної сили 27.12.2024 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача у скоєнні ДТП та завданні шкоди доказуванню не підлягає. Згідно з Висновком експерта з автотоварознавчого дослідження № 26С25 від 11.03.2025 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Camry» (д.н.з. [NUMBER] ), в результаті його пошкодження при ДТП, складає 267 244,57 грн. Вартість проведення вказаної експертизи склала 7 000,00 грн, що підтверджується квитанцією до ПКО № 26 від 25.01.2025 року. Також судом встановлено, що внаслідок ДТП позивачу було заподіяно шкоду здоров`ю, у зв`язку з чим вона понесла витрати на проведення МРТ головного мозку та шийного відділу хребта в розмірі 4 700,00 грн, що підтверджується довідкою ФОП [PERSON] від 19.06.2025 року № 22/1. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Оцінюючи подані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між протиправними діями відповідача [PERSON] , які виразилися в порушенні Правил дорожнього руху України, та наслідками у вигляді пошкодження транспортного засобу позивача і погіршення її стану здоров`я, є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Розмір завданої майнової шкоди щодо пошкодження транспортного засобу (267 244,57 грн ремонт авто, 7 000,00 грн експертиза; разом 274 244,57 грн) належним чином обґрунтований та підтверджений документально. Водночас, вирішуючи питання щодо стягнення витрат на медичне обстеження у розмірі 4 700,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з частиною шостою вказаної статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальний обов`язок беззаперечного доведення факту понесення витрат на лікування та їх точного розміру покладається саме на позивача. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів), обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Застосовуючи вказані норми процесуального права до спірних правовідносин, суд зазначає, що факт понесення особою матеріальних збитків (витрат на медичне обстеження) за своєю правовою природою є фінансовою операцією. Відповідно до вимог чинного законодавства, допустимими доказами оплати товарів чи послуг є виключно первинні розрахункові документи: фіскальний касовий чек, квитанція до прибуткового касового ордера, банківська виписка про переказ коштів, розрахункова квитанція тощо. Надана позивачем довідка ФОП [PERSON] від 19.06.2025 року № 22/1 за своїм змістом містить інформацію лише про факт звернення позивача за медичною допомогою та проходження нею відповідного обстеження. Цей документ є належним доказом для підтвердження стану здоров`я позивача, однак він не є розрахунковим (платіжним) документом і не містить жодних відомостей про фактичну сплату позивачем грошових коштів у сумі 4 700,00 грн на рахунок медичного закладу. Інших доказів, які б підтверджували реальне зменшення майнової сфери позивача на вказану суму, суду не надано. За таких обставин, оскільки суд не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях, надана медична довідка не приймається судом як належний та допустимий доказ понесення матеріальних збитків. Зважаючи на недоведеність позовних вимог у цій частині, суд відмовляє у стягненні 4 700,00 грн витрат на медичне обстеження. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково (стягнуто 274 244,57 грн із заявлених 278 944,57 грн, що становить 98,315% від ціни позову), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 2 742,45 грн. Також позивач просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання професійної правничої допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, вирішуючи питання витрат на правничу допомогу, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.) Суд вважає зазначену справу такою що є невеликої складності тому що вона є типовою з усталеною судовою практикою. В справі заявлено одного позивача та відповідача. Однак, суд, проаналізувавши обсяг наданих послуг, а також беручи до уваги складність справи, яка є типовою, обсяг виконаної роботи адвокатом, дійшов висновку, що заявлений гонорар не відповідає принципу розумності, співмірності та пропорційності, враховуючи складність справи, типовість заявлених позовних вимог, що не потребує великої кількості часу для складання позовної заяви, справа розглядалась без участі представника позивача, а тому гонорар в 17 000 грн. не є обґрунтованим та не відповідає принципу розумності та співмірності. Тому,

Outcome: partial