Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

До Галицького районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №1652075613 від 08.09.2021 в розмірі 33 771,60 грн. В обґрунтування поданого позову ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» зазначено про те, що 08.09.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 165207561 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора. Відповідно до умов вказаного Договору, кредитодавець зобов`язався надати позичальникові кредит в сумі 6 000 гри 00 коп не пізніше наступного дня після укладення договору. А позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу. Первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі та перерахував грошові кошти на банківську карту відповідача. Пізніше, позивальник збільшив суму кредиту, у зв`язку з чим загальний розмір кредиту становить 8 000,00 грн. Відповідач не виконував умови Договору належним чином, не сплачував платежі у зв`язку з чим утворилась прострочена заборгованість. Пізніше між кредотодавцем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та іншими фінансовими компанія укладено ряд договорів факторингу, в кінцевому результаті якого, право вимоги за кредитним договором №165207561 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Ейс». Відповідач не здійснював повернення кредиту, а тому у нього утворилася заборгованість на загальну суму 33 771, 60 грн, що складається з: 8 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 25 771,60 грн - заборгованість за несплаченими процентами. Цю заборгованість позивач в порядку переуступки просить стягнути з відповідача на свою корить. Ухвалою суду від 25 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» у судове засідання не з`явився, у прохальній частині позову просив суд розглядати справу за його відсутності, не заперечив щодо заочного розгляду справи. У позовній заяві позивач також клопотав про витребування доказів. Просив витребувати від АТ КБ «Приватбанк», інформацію про належність банківської картки № [NUMBER] [PERSON] , та іншу банківську інформацію, яка стосується факту належності банківських карток та рахунків [PERSON] . З огляду на принцип змагальності, відсутність заперечень відповідача щодо факту отримання кредитних коштів у межах спірних правовідносин, ураховуючи достатність наданих позивачем доказів для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність необхідності для задоволення такого клопотання. 03 березня 2026 року через канцелярію суду відповідач скерував відзив. За змістом якого, відповідач позов визнає частково у розмірі 8 000,00 грн. Щодо нарахування відсотків просить відмовити, оскільки така сума є надмірною та несправедливою. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що спершу отримав кредиту у розмірі 6 000,00 грн, пізніше збільшив цю суму ще на 2 000,00 грн. Позовні вимоги просив задовольнити частково в сумі тіла кредиту у розмірі 8 000,00 грн. У частині задоволення позовної вимоги щодо нарахування відсотків в розмірі 25 771,60 грн просив відмовити, зважаючи на їх неспівмірність тілу кредиту, та такі, що порушують принцип розумності та справедливості. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 08.09.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали Договір кредитної лінії № 165207561 (надалі, по тексту Договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису Відповідно до пункту 1.1. вказаного Договору, кредитодавець зобов`язався надати позичальникові кредит на суму 8 000, 00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти відповідно до умов Договору. За пунктом 1.3. Договору, кредитодавець надає перший транш за Договором в сумі 6000 грн 00 коп одразу після укладення Договору, який має бути повернено до 08.10.2021. Кредитна лінія надається строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання Кредиту Позичальником (далі «Дисконтний період»), а саме до 08.10.2021 р. У випадку надання першого траншу не в день укладення Договору, строк дії кредитної лінії автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення Договору по відношенню до дати надання першого траншу за Договором (пункт 1.7 Договору). Відповідно до пункту 1.9 Договору, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку: 1.9.1. виключно на період строку визначеного в п. 1.7 Договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 704,45 (сімсот чотири цілих сорок п`ять сотих) процентів річних, що становить 1,93 процентів від суми Кредиту за кожний день користування ним; 1.9.2. за умови продовження строку дисконтного періоду, на умовах п. 1.8. Договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.7. Договору строку, нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється за Індивідуальною процентною ставкою в розмірі 704,63 (сімсот чотири цілих шістдесят три сотих) процентів річних, що становить 1,93 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Згідно з пунктом 1.12. Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Дисконтного періоду є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії (продовження загального строку дії Договору) на таких умовах: 1.12.1. зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при ненадходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день , але не більш ніж на 90 календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду; 1.12.2. з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду позичальник зобов язаний щоденно сплачувати проценти з розрахунку 1087,70 процентів річних, що становить 2,98 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Відповідно до пункту 1.14.1 Договору, орієнтовна загальна вартість кредиту для суми кредиту за першим траншем, що вказана в п. 1.3. Договору, за умови застосування до відносин між сторонами правил нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою, складає 9474 грн 00 коп. та включає в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 3 474 грн 00 коп. та суму кредиту у розмірі 6 000 грн 00 коп. Орієнтовна реальна процентна ставка, складає 25820,85 % річних, при цьому загальна вартість першого траншу за кредитом у процентному вираженні за строк дисконтного періоду складає 157,90 % від суми першого Траншу. Договір підписано позичальником електронним підписом з одноразовим ідентифікатором MNV29KV4. Паспорт споживчого кредиту містить істотні умови Договору № 165207561 від 08.09.2021. Тип кредиту - кредитна лінія, сума/ліміт кредиту від 100 22000 грн, строк кредитування - від 1-30 днів (з можливістю продовження строку). Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, проценти, комісії та інші платежі) - 1 180, 00 грн. Реальна річна процентна ставка - 649 % річних. У заявці на отримання грошових коштів в кредит від 08.09.2021, відповідач надав свої персональні дані, номер карточки та загальну інформацію про себе. Відповідно до платіжного доручення від 08.09.2021, ТОВ «Маніовео Швидка Фінансова Допомога» 08.09.2021 здійснило переказ коштів в сумі 6 000,00 грн на платіжну карту № [NUMBER] , за умовами Договору №165207461 від 08.09.2021. Згідно з платіжним дорученням від 13.09.2021, ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» 13.09.2021 здійснило переказ коштів в сумі 2000,00 грн за умовами Договору №165207461 від 08.09.2021 на платіжну карту № [NUMBER] . Згідно з розрахунком заборгованості, який наданий позичальником ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», заборгованість [PERSON] за кредитним договором №165207461 від 08.09.2021, складається з: тіла кредиту в сумі 6000, 00 грн та 2000,00 грн, що всього становить 8 000,00 грн та процентів за користування кредитом, що нараховані за період з 08.09.2021 по 09.11.2021 та становлять 12 182,80 грн. 28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» набуває право вимоги, тобто набуває всі права клієнта за кредитними договорами в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними догворами, строк за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому. У подальшому до Договору факторингу №28/1118-01 укладалися Додаткові угоди у тому числі щодо продовження терміну дії Договору факторингу № 28/1118-01: Додаткова угода №26 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 31.12.2020, Додаткова угода №27 від 31.12.2021 Додаткова угода №31 від 31.12.2022, та Додаткова угода №32 від 31.12.2023. Відповідно до долученого до матеріалів справи Витягу з реєстру прав вимоги №159 від 09.11.2021 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до [PERSON] на загальну суму 20 182,80 грн (8 000,00 грн тіло кредиту та 12 182,80 грн - відсотки за користування кредитом). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №165207561 від 08.09.2021, який наданий ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «Таліон Плюс» здійснило ще нарахування відсотків в межах строку кредитування за період з 09.11.2021 по 05.01.2022, внаслідок чого загальна сума заборгованості за кредитними договором №165207561 від 08.09.2021, що становить 33 771,60 грн і складається з 8 000,00 грн - тіло кредиту, 25 771,60 грн - проценти за користування кредитом. 23.02.2024 між ТОВ «Таліон Плюс та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 23/0224-01, за умовами якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №165207561 на суму 33 771,60 грн і складається з 8000,00 грн - тіло кредиту, 25 771,60 грн - проценти за користування кредитом. 15 липня 2025 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено Договір факторингу №15/07/25-Е, за умовами якого ТОВ «ФК «Ейс» набуло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 165207561. Відповідно до Реєстру боржників від 15.07.2025, що є Додатком до Договору факторингу №15/07/25-Е, ТОВ «ФК «Ейс» набуло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №165207561 на загальну суму 33 771,60 грн, яка складається з 8000,00 грн - тіло кредиту, 25 771,60 грн - проценти за користування кредитом. Згідно з Випискою з особового рахунку за Кредитним Договором №165207561 від 08.09.2021, наданої позивачем заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФК «Ейс» складає 33 771,60 грн: 8000,00 грн - тіло кредиту, 25 771,60 грн - проценти за користування кредитом. Отже, судом встановлено, що спірні правовідносини, які виникли на даний час між позивачем та відповідачем є відносини, які пов`язані із укладанням кредитного договору, отриманням на його виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням та сплатою процентів за користування ними (кредитні правовідносини). Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномустаттею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у пін мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Згідно з частина 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із положень частина 1 статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини 2 статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачем у передбаченому законом порядку доведено належними та допустимими доказами те, що 08.09.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний Договір №165207561 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV29KV4. Первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав у повному обсязі та перерахував грошові кошти 08.09.2021 в сумі 6 000,00 грн. та 13.09.2021 в сумі 2000,00 грн на банківську карту відповідача, що підтверджується платіжними дорученнями від 08.09.2021 та від 13.09.2021 відповідно. Указані встановлені обставини дозволяють суду зробити висновок про те, що відповідачем грошові кошти за цим кредитним договором були отримані на виконання умов договору. Однак, після закінчення строку кредитування [PERSON] не повернув грошові кошти та не сплатив проценти за користування ними. Суд ураховує, що позивачем подано детальний розрахунок заборгованості, складений відповідно до умов договору, який підтверджує порядок обчислення процентів, строків користування кредитом відповідає умовам Договору. Разом з тим, [PERSON] свої зобов`язання за Договором не виконав, внаслідок чого у останнього за вказаним Договором утворилась заборгованість, що складається із тіла кредиту в сумі 8 000, 00 грн та процентів в сумі 25 771,60 грн. При ухваленні рішення суд враховує те, що основними економіко-правовими характеристиками кредиту є строковість, зворотність та платність. За відсутності хоча б однієї з цих ознак договірні відносини між сторонами не можуть вважатися відносинами кредиту. Відтак, у кредитних правовідносинах проценти є платою за користування коштами подібно до плати за користування будь-яким іншим майном, а обов`язок позичальника сплатити проценти є елементом конструкції кредитного зобов`язання за участю спеціального суб`єкта банка або фінансової установи. Разом з тим, в судовому засіданні відповідач [PERSON] клопотав про зменшення судом відсотків, нарахованих первісним кредитором, оскільки такі є надміру завищеними та такими, що не відповідають принципу розумності і справедливості. Суд зазначає, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12.02.2025 справі № 679/1103/23, вважаючи зокрема, що за певних обставин суми, нараховані за договором, можуть бути зменшені судом з огляду на принципи справедливості, розумності та пропорційності. Судом встановлено, що загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить: 33 771,60 гривень, а саме: прострочена заборгованість за кредитом 8 000,00 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 25 771,60 гривень. Суд установив, що умови договору дають право на нарахування відсотків, розрахунок позивача відповідає умовам договору, але сума нарахованих відсотків у розмірі 25 771,60 грн є значною більшою від тіла кредиту та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг. З огляду на принципи добросовісності, справедливості й розумності, суд вважає за необхідне зменшити суму нарахованих відсотків до 16 000,00?грн. Щодо судових витрат Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду; на професійну правничу допомогу. Позивач просить стягнути судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 7 000,00 гривень. В обґрунтування розміру понесених витрат позивач надав копії таких документів: Договір № 20/08/25-01 від 20.08.2025, Додаткову угоду №25771043713 від 01.09.2025 до Договір правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, Акту прийому-передачі наданих послуг до Договору надання правничої допомоги на загальну сумі 7000,00 грн. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідача заявив клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. У постанові від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернулася до суду, їх значення для заявника. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial