Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Представник позивача Єрмолов Є.М. від імені акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 02.10.2025 року звернувся до суду з цим позовом, та просить стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007 у розмірі 21873,06 доларів США, що складається з: 8173,90 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 5395,16 доларів США - заборгованість за процентами; 2304,00 доларів США заборгованість за комісією; 6000,00 доларів США заборгованість по пені. Судові витрати просив покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11.12.2007 сіж [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», яке в подальшому перейменоване в публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк), укладено кредитний договір №NKUCGA00000152 (далі Договір), за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 11760,00 доларів США в обмін на зобов`язання щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, та інших платежів, які передбачені умовами договору. 11.12.2007 у забезпечення виконання зобов`язань за Договором між Банком у якості іпотекодержателя та [PERSON] у якості іпотекодавця укладено договір іпотеки, предметом якого є надання іпотекодавцем і іпотеку належне на праві власності майно, а саме житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] . На укладення договору іпотеки була надана згода дружини іпотекодавця, [PERSON] . Станом на теперішній час наявна заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 21873,06 доларів США, що складається з: 8173,90 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 5395,16 доларів США - заборгованість за процентами; 2304,00 доларів США заборгованість за комісією; 6000,00 доларів США заборгованість по пені. [INFO] позичальник, [PERSON] померла. В порядку та у строк, визначені ст. 1281 ЦК України Банк звернувся 08.01.2025 з претензією кредитора до Арбузинської нотаріальної контори, яка листом від 29.01.2025 повідомила, що у провадженні знаходиться спадкова справа після смерті позичальника і зазначила, що надання інформації про спадкоємців позичальника Банку не є можливим у зв`язку із дією положень ст. 8 ЗУ «Про нотаріат». Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14.04.2025 року в порядку забезпечення доказів було витребувано копію спадкової справи та інформацію про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем [PERSON] станом на момент її смерті. З витребуваних судом відомостей Банк дізнався, що спадкоємцем позичальника є чоловік [PERSON] 27.06.2025 року Банком направлено претензію кредитора до спадкоємця. Згідно вимог ч. 2 ст. 1282 ЦК України, вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Спадкоємець [PERSON] заборгованість за кредитним договором не погасив. Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. За ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки будинок, що є предметом іпотеки, є спільною сумісною власністю подружжя, та набутий за спільні кошти (підтверджується заявою [PERSON] про згоду на укладення договору іпотеки), до складу спадщини входить право власності на частку зазначеного житлового будинку. Посилаючись на висновки, викладені у постанові ВС України у постанові від 18.09.2019 у справі №640/6274/16-ц, позивач зазначив про обов`язок спадкоємця, який заперечує проти вимог кредитора, доводити обсяг спадкового майна та його вартість. Крім того зазначав, що з огляду на положення ст. 1296 ЦК України отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, а не його обов`язком, тому відсутність такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Ухвалою судді від 06.10.2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. За клопотанням позивача витребувано у Арбузинської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та у центрі надання адміністративних послуг Арбузинської селищної ради інформацію про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем станом на дату смерті [INFO] . 05.01.2026 від представника відповідача [PERSON] , Рубана С.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечував проти позову, вважаючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» безпідставними. Відповідач вважає, що заборгованість за договором погашена позичальником [PERSON] в повному обсязі ще за життя. В квітні 2009 року ЗАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Арбузинського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на житловий будинок та виселення у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору (справа №2-26/10). У судовому засіданні представник позивача змінив позовні вимоги та просив про стягнення заборгованості з [PERSON] , мотивуючи вимоги тим, що вона за кредитним договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007 отримала кредит у розмірі 13460 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 11,04% на рік з кінцевим терміном повернення 11.12.2017 року. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на день розгляду справи судом мала заборгованість 98832,42 грн. Рішенням суду від 09.07.2010 року позовні вимоги ЗАТ КБ «Приватбанк» про стягнення кредитної заборгованості задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Банку 98832,42 грн та судові витрати. Рішення звернуто Банком до виконання та 15.02.2024 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-26/10, виданого Арбузинським районним судом Миколаївської області про стягнення боргу 70359,28 грн було закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням вимог виконавчого документу. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 1050 ЦК України зазначив, що звернувшись до суду з вимогою про дострокове стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором, яка була стягнута судом, ЗАТ КБ «Приватбанк» змінив порядок, умови та строк дії кредитного договору, та припинилось право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк». 28.01.2026 року від представника позивача АТ КБ «Приватбанк», Єрмолова Є.М., надійшла відповідь на відзив, у якій він підтримав доводи, викладені у позовній заяві. Зазначив, що відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, наявність судового рішення про стягнення заборгованості сама по собі не припиняє кредитних правовідносин до моменту фактичної сплати коштів. Рішенням суду від 09.07.2010 року було встановлено суму боргу станом на дату розгляду справи. Проте фактичне виконання рішення суду відбулося лише 15.02.2024 року. Оскільки договірні правовідносини не припинялися, банк продовжує здійснювати нарахування пені та відсотків. З метою недопущення подальшого зростання заборгованості за кредитом, банк вирішив звернутись з позовом про стягнення заборгованості, що складає різницю між поточною заборгованістю та заборгованістю, яка вже була стягнута судом. Посилаючись на роз`яснення п. 17 постанови №5 Пленуму ВСУ від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України представник позивача виснував, що прийняття рішення суду не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору і не тягне за собою припинення договору. Посилаючи на правову позицію ВП ВС (справа №6-2045цс16 №310/11534/13-ц) вказував про право кредитора на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення до дня фактичного виконання рішення. Щодо валюти зобов`язання представник позивача зазначив, що кредитний договір укладений у валюті, долар США. Відповідно до позиції ВС (справа №761/12655/14-ц), якщо судом було стягнуто суму в гривневому еквіваленті, це не змінює валюту самого зобов`язання. Крім того, представник позивача мотивував у відзиві на позовну заяву перебіг строку позовної давності за пред`явленими вимогами, зазначивши, що п.4.5. умов Договору встановлений законом строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 5 років, строк виконання зобов`язань спливає 11.12.2017, також строк позовної давності зупиняється на строк дії воєнного стану. Таким чином, строк позовної давності за вимогами АТ КБ «Приватбанк» не сплинув. Також відповідачем, або його спадкоємцем було вчинено дії, спрямовані на визнання боргу, тобто проведено часткову оплату заборгованості 16.02.2024 року, що перериває перебіг строку позовної давності. Враховуючи зазначене просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 04.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк», Хмельницький А.М. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Представник відповідача Семенди М.П., Рубан С.Ю. просив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що визначається п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 1056 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом Судом встановлено, що 11.12.2007 між позичальником [PERSON] та ЗАТ «Приватбанк» укладено кредитний договір №NKUCGA00000152. Відповідно до п.1.1. зазначеного кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього договору. Пунктом 1.2. кредитного договору сторони визначили, що кредит надається в обмін на зобов`язання щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, та інших платежів, які передбачені умовами договору. Також п. 7.1. сторонами кредитного договору обумовлено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 11.12.2007 по 11.12.2017 включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 12000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 1460,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. 2.1.3, 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Періодом сплати визначено вважати період з 20 по 27 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в період сплати позичальник повинен набавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 190,62 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Згідно п. 7.1.1. кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит згідно порядку та в строки, вказані у п. 7.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п. 7.1. даного договору. 11.12.2007 між [PERSON] та ЗАТ «Приватбанк» укладено договір іпотеки дому, яким забезпечено виконання зобов`язань [PERSON] як позичальника за кредитним договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007. Договір посвідчений приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М. Відповідно до п. 35.3. зазначеного договору іпотеки, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, житловий будинок з господарськими спорудами загальною площею 78,7 кв. м., житловою площею 41,1 кв.м., належне йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на будинок, виданого 03.05.1984 року виконавчим комітетом Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області на підставі рішення №117 від 14.12.1982 року. Заявою від 11.12.2007, що була посвідчена приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М., [PERSON] надала згоду на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] житлового будинку з господарськими спорудами в [ADDRESS] , набутого на його ім`я за спільні кошти, нажиті в період зареєстрованого шлюбу. Факт перебування у зареєстрованому шлюбі заявника з [PERSON] перевірено за наявністю в його паспорті [NUMBER] , виданому 30.07.1997 Арбузинським РВУМВС України в Миколаївській області штампу про реєстрацію шлюбу в Арбузинському ЗАГС 29.11.1975. У подальшому, рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 було змінено тип Банку на публічне акціонерне товариство та його найменування на публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Наказом Мінфіну від 21.05.2018 №519 (рішенням єдиного акціонера банку) було змінено тип Банку на приватне та його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Банк є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ «Приватбанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ КБ «Приватбанк», що підтверджено копією статуту АТ КБ «Приватбанк», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 №594 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2019 №712). [PERSON] померла [INFO] у смт. Арбузинка Первомайського району Миколаївської області, що підтверджено копією свідоцтва про смерть, виданого 18.06.2024 року Южноукраїнським ВДРАЦС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного МРУ Міністерства юстиції серія [NUMBER] . З копії спадкової справи №91/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] встановлено наступне. 08.08.2024 представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, зазначивши, що за [PERSON] , яка померла [INFO] , рахується заборгованість за кредитним договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007 та №б/н від 05.12.2006 у розмірі 5440,00 грн; 21874,00 доларів США. Просив повідомити АТ КБ «Приватбанк» чи заводилась спадкова справа після померлого боржника, включити кредиторські вимоги банку в спадкову масу, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості, а також надати інформацію щодо прийняття та відмови від прийняття спадщини спадкоємцями. Претензія передана для відправки поштовому оператору Укрпошта 09.08.2024, про що свідчить відповідний відбиток штемпеля на конверті. 14.08.2024 на підставі зазначеної претензії кредитора нотаріусом зареєстровано спадкову справу номер у спадковому реєстрі 72839130, та встановлено шляхом формування інформаційних довідок зі Спадкового реєстру, що інформація про заповіти, спадкові договори, спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у реєстрі відсутня. 15.08.2024 завідувач Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області на претензію кредитора АТ КБ «Приватбанк» від 08.08.2025 року у наданні інформації відмовив, посилаючись на положення ст. 8 ЗУ «Про нотаріат». 08.01.2025 представник АТ КБ «Приватбанк» повторно звернувся до Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, зазначивши, що за [PERSON] , яка померла [INFO] , рахується заборгованість за кредитним договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007, та №б/н від 05.12.2006 у розмірі 5440,00 грн; 21874,00 доларів США. Просив повідомити АТ КБ «Приватбанк» чи заводилась спадкова справа після померлого боржника, включити кредиторські вимоги банку в спадкову масу, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості, а також надати інформацію щодо прийняття та відмови від прийняття спадщини спадкоємцями. 29.01.2025 завідувач Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області на претензію кредитора АТ КБ «Приватбанк» від 08.01.2025 року у наданні інформації відмовив, посилаючись на положення ст. 8 ЗУ «Про нотаріат». Відомостей щодо звернення спадкоємців до нотаріуса з метою реалізації своїх спадкових прав спадкова справа не містить. За інформацією Арбузинської селищної ради від 06.11.2025, станом на день смерті [INFO] [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , з 23.11.1981 по теперішній час. 25.06.2025 представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до [PERSON] з листом-претензією як до спадкоємця боржника [PERSON] , померлої [INFO] , щодо сплати заборгованості за кредитним договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007, яка станом на дату смерті становить 909502,21 долар США. Згідно пояснень представника Банку в судовому засіданні, зазначена сума вказана як еквівалент боргу у національній валюті гривні, а вказівка на валюту «долар США» є опискою. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007, укладеного між Приватбанком та клієнтом [PERSON] станом на 16.07.2025, заборгованість становить 21873,06 доларів США, у тому числі за наданим кредитом 8173,90 доларів США, за процентами 5395,16 доларів США, за комісіями 2304,00 доларів США, за пенею 6000,00 доларів США. Операції з надання кредиту, нарахування відсотків, комісії та пені, а також зарахування погашення заборгованості відображені у виписках по рахункам за договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007 за період з 11.12.2007 по 31.07.2025, складених представником АТ КБ «Приватбанк» Єрмоловим Є.М. 31.07.2025. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.07.2010 року у справі №2-26/10 позов ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» 98832,42 грн та судові витрати. Рішення набрало законної сили 20.07.2010 року. З мотивувальної частини судового рішення слідує, що у квітні 2009 року ЗАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на житловий будинок та виселення у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. У судовому засіданні представник позивача змінив позовні вимоги та просив про стягнення заборгованості з [PERSON] , мотивуючи вимоги тим, що вона відповідно до укладеного договору від 11.12.2007 отримала кредит у розмірі 13460 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік та з кінцевим терміном повернення 11.12.2017. Відповідач порушила зобов`язання щодо повернення чергової частини кредиту. У зв`язку із зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на день розгляду справи відповідач має заборгованість 98832,42 грн. Судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №NKUCGA00000152 від 11.12.2007, та у зв`язку з порушенням зобов`язань за цим кредитним договором відповідачка станом на день розгляду справи судом має заборгованість 98832,42 грн, яка підлягає стягненню з відповідача. З копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.02.2024 ВП №72769861 встановлено, що на підставі виконавчого листа №2-26/2010, виданого 02.08.2010 року Арбузинським районним судом Миколаївської області про стягнення боргу 70359,28 грн з боржника [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» здійснено повне фактичне виконання вимог виконавчого документу. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини, визначені у частинах 3 і 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України. Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. За змістом ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до положень ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень ст. 1282 ЦК України. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, суду для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: 1) коло спадкоємців, які прийняли спадщину; 2) чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України; 3) при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); 4) при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 645/1566/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12, від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21). З наданих суду доказів слідує, що відповідач [PERSON] , будучи чоловіком [PERSON] постійно проживав з нею на момент її смерті [INFO] , тобто на час відкриття спадщини, із заявою про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк до нотаріуса не звернувся та таким чином прийняв спадщину в установленому законом порядку. Зазначені обставини, як і належність подружжю на праві спільної сумісної власності нерухомого майна, житлового будинку, на момент смерті [PERSON] відповідачем не оспорювалися. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 171/2639/18 (провадження № 61-18637св21). Отже, звернувшись з вимогою до нотаріуса, кредитором АТ КБ «Приватбанк» пред`явлено вимогу до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України. Перевіряючи обґрунтованість вимог АТ КБ «Приватбанк» та розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника [PERSON] , судом враховується правова позиція, викладена упостанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 року у справі №615/473/20 (провадження № 61-9358св21) про те, що до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Водночас, судом встановлено, що рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.07.2010 року у справі №2-26/10 вже стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007 у розмірі 98832,42 грн. Рішення набрало законної сили та було виконане за життя боржника, у зв`язку з чим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 15.02.2024 ВП №72769861. Враховуючи, що доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини у цій справі є обов`язком саме позивача, як кредитора спадкодавця, в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України, з метою встановлення дійсного розміру вимог кредитора, судом досліджено матеріали судової справи №2-26/10 та встановлено, що за змістом позовної заяви про стягнення заборгованості з уточненими позовними вимогами, на підставі якої судом було прийнято рішення, Банк заявляв вимоги до [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України про дострокове повернення всієї суми кредиту (включно із заборгованістю по кредиту, простроченому кредиту, процентам, простроченим процентам, комісії, простроченій комісії та з комісією за дострокове погашення) станом на 09.07.2010, тобто на день ухвалення рішення, в розмірі 12502,52 долари США, що за курсом 7,90 відповідно до службового розпорядження НБУ №417/256 від 08.07.2010 складає 98832,42 грн. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 сформовано висновок, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (п.91 постанови). Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення вимоги до позивача відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий висновок міститься і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, у постановах Верховного Суду від 09.01.2024 у справі № 480/850/16, від 22.05.2024 у справі № 433/2420/18 та від 25.06.2024 у справі № 552/5831/15. Таким чином, у рамках розгляду цієї справи суд установив, що звернувшись до суду з позовними вимогами про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007, що мало місце у 2010 році, ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, вимагав дострокового повернення кредиту, чим змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором. За такого, з часу ухвалення судового рішення припинилось право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також комісію та пеню поза межами строку кредитування. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.04.2023 у справі №522/16447/15, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28.03.2018. Виходячи з викладеного, оскільки рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.07.2010 у справі №2-26/10 вже вирішене питання про дострокове стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором №NKUCGA00000152 від 11.12.2007 станом на час ухвалення рішення, та в подальшому право позивача на нарахування процентів, комісії та пені за кредитним договором припинилося, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості зі спадкоємця боржника є безпідставними. Щодо посилань представника позивача у відповіді на відзив на правову позицію, яка міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц слід зазначити наступне. У вказаній постанові ВП ВС відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-1206цс15, згідно якого, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. У постанові ВП ВС у справі № 310/11534/13-ц зазначено, що «наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів». Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, посилаючись у відповіді на відзив на зазначену правову позицію, позивач вимог про стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України не заявляв. Аргументи представника позивача відносно валюти зобов`язання та посилання на правову позицію Верховного Суду у справі №761/12665/14-ц «якщо судом було стягнуто суму в гривневому еквіваленті, це не змінює валюту зобов`язання» суд оцінює наступним чином. У постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17, зазначивши, що «54. У статті 53 Закону № 606-XIVзакріплено особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті. 55. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. 56. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення». Предметом розгляду ВП ВС у справі №761/12665/14-ц було застосування положень пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV при вирішенні питання щодо виконання державним виконавцем судового рішення про стягнення суми, визначеної у рішенні суду в іноземній валюті, із зазначенням гривневого еквіваленту за офіційним курсом НБУ на час вирішення спору. За обставин справи, що розглядається, рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.07.2010 у справі №2-26/10 з боржника стягнуто суму боргу в національній валюті України гривні, без зазначення її еквіваленту в іноземній валюті в резолютивній частині судового рішення та виконавче провадження з виконання цього судового рішення вже закінчене його повним виконанням. Таким чином, обставини справи, що розглядається є відмінними від обставин справи №761/12665/14-ц, а правовий висновок, на який посилається представник позивача, не є релевантним до правовідносин, що виникли між сторонами. Положеннями ст. 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до частин першої, четвертої статті 10 ЦПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, що вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншим словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Як вже зазначалось вище, рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.07.2010 у справі №2-26/10 набрало законної сили 20.07.2010. ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, будучи вільним у використанні своїх процесуальних прав, із цим рішенням суду погодився, правом на його оскарження не скориставсята звернув його до виконання. В подальшому позивачем, як правонаступником стягувача, прийнято таке виконання. Проте, як убачається з наданих позивачем розрахунків та виписок по рахунку [PERSON] , банк конвертував отримані від боржника гривневі платежі в іноземну валюту і зараховував їх у рахунок часткового погашення зобов`язань по кредитному договору, таким чином збільшуючи визначений у національній валюті остаточним судовим рішенням розмір заборгованості за рахунок курсових коливань, що суперечить наведеним вимогам закону. З викладених підстав суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Доводам представника позивача щодо подання позову в межах строку позовної давності суд оцінки не надає, так як про застосування позовної давності сторона відповідача не заявляла. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові, витрати на оплату судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed