Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

До суду звернулися позивачі [PERSON] та [PERSON] в інтересах [PERSON] з позовом про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації, визнання права власності. В обгрунтування позову вказали, що в січні 2023 року позивач довідалася, що рішенням Гощанського районного суду від 23.09.1979 року № 2-54 за позовом [PERSON] до батьків [PERSON] , що набрало законної сили , встановлено , що [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину від 24.08.1977 року є власником 2/5 житлового будинку, цегляного, з належними до нього господарськими прибудовами, розташованого в [ADDRESS] . Дана обставина не була відома сторонам та Корецькому районному суду при ухваленні рішення від 21.06. 2012 року № 1709/805/2012, яким за [PERSON] ( [PERSON] ) визнано право власності на 2/15 згаданого будинку. Отже, має місце розпорядження співвласниками неналежними їм об`єктами цивільних прав, що призвело до збільшення кількості часток до більше одного цілого, протиправного набуття відповідачами права власності на ці частки, зменшення площі ідеальних часток в будинку, порушення права позивача [PERSON] як співвласника будинку, на визнання за нею права власності на 4/15 частки [PERSON] та порушення інтересів малолітньої [PERSON] . Правочини, що суперечать положенням статей 101, 112, 113 ЦК УРСР (1963), вимогам статей 355 - 358 ЦК України і є недійними з підстав, передбачених частиною 1 статті 203, частиною 1 статті 215 ЦК України, підлягають визнанню недійсними в судовому порядку внаслідок недодержання в момент їх вчинення вимог, які встановлені ЦК України, та припинення права власності на частки відповідачів, з визнанням за позивачем [PERSON] права власності на «4/15» часток [PERSON] за набувальною давністю. Виклавши обгрунтування незаконності набуття відповідачами права власності, посилаючись на незаконне набуття часток у праві власності , позивачі просять суд: - визнати недійсним договір купівлі - продажу 3/5 частини домоволодіння, льоха та сараю, що знаходиться в [ADDRESS] , від 18.12.1962 р. реєстр. N1493, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Корецької державної районної нотаріальної контори Котляровою Г.Г. в частині купівлі - продажу 2/5 частин та скасувати запис в книзі реєстрації внесений на підставі цього договору Рівненським міжміським БТІ; - визнати недійсним договір купівлі - продажу 2/15 частини будинку з службовими та надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , від 15.07.1978 р. реєстр. №277, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Корецької державної районної нотаріальної контори Заграничною А.І. та скасувати запис про реєстрацію цього договору, вчинений Рівненським міжміським БТІ 02 серпня 1978 року (реєстрова книга 7-282-5); - визнати недійсним договір купівлі - продажу 9/15 частин жилого будинку та надвірних будівель в [ADDRESS] , від 22.11.1978 р. реєстр. №390, укладений між [PERSON] в особі [PERSON] з [PERSON] , посвідчений 22.11.1978 р. державним нотаріусом Корецької державної районної нотаріальної контори Шевлюк О.А. в частині купівлі - продажу 6/15 частин та скасувати запис вчинений в книзі реєстрації внесений на підставі цього договору Рівненським міжміським бюро технічної інвентаризації 30 січня 1979 року (реєстрова книга 7-282-5); - визнати недійсним договір купівлі - продажу 4/15 частин жилого будинку та надвірних будівель в [ADDRESS] , від 27.12.1980 р. реєстр. №986, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Корецької державної районної нотаріальної контори Заграничною А.І. та скасувати запис в реєстровій книзі вчинений на підставі цього договору Рівненським міжміським БТІ 05 березня 1981 року (реєстрова книга 8-90-5; - скасувати запис №282 - 5 у реєстровій книзі №7 про реєстрацію права власності на 2/15 [PERSON] , на 4/15 [PERSON] , 9/15 [PERSON] житлового будинку літера А1 житловою площею 83,9 кв.м., загальною площею 150,4 кв.м. ; сараю літера «Д», сараю літера «З», навісу літера «К», господарської будівлі літера «И», гаражу літера «и», гаражу літера «І», огорожі «ог» №1 (мет.сітка) внесений КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» 02.10.2012 р. - скасувати запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 2/15 [PERSON] , на 4/15 [PERSON] , 9/15 [PERSON] житлового будинку літера А1 житловою площею 83,9 кв.м., загальною площею 150,4 кв.м. ; сараю літера «Д», сараю літера «З», навісу літера «К», господарської будівлі літера «И», гаражу літера «и», гаражу літера «І», огорожі «ог» №1 (мет.сітка), внесений КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» 02.10.2012 р. на підставі запису №282 - 5 в реєстровій книзі №7. -визнати недійсним договір дарування 4/15 частин жилого будинку та надвірних будівель від 20.03.2013 р. реєстр. №207, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Корецького районного нотаріального округа Степанюк І.В. та скасувати запис №396286 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 4/15 житлового будинку, ш,о знаходиться за адресою : в [ADDRESS] , який внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 1009934 від 20.03.2013 p., вчинений приватним нотаріусом Корецького районного нотаріального округа Степанюк І.В. - визнати право власності [PERSON] за набувальною давністю на 4/15 частки житлового будинку з надвірними будівлями що знаходиться за адресою : в [ADDRESS] ; Позивач [PERSON] , та її представник адвокат Троцюк О.С. в судовому засіданні позов підтримали повністю з мотивів викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] подав суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю, просить справу розглянути без його участі. Представник [PERSON] та [PERSON] адвокат Ткачук В.М. в судовому засіданні просив відмовити у позові повністю, так як підстави для задоволення позову відсутні. Незаконно набутих часток в будинковолодінні в [ADDRESS] в судовому засіданні не встановлено. Право власності відповідачами набуто на законних підставах , належним чином зареєстровано, отже права позивачів не порушено. Представник Корецької міської ради Данилюк С.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважає , що Корецька міська рада не є належним відповідачем в справі. Представник КП "РОБТІ" Рівненської обласної ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без їх представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши сторони, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Щодо законності набуття відповідачами права власності на частки в будинковолодінні , що розташоване в [ADDRESS] : В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Народного суду Корецького району Ровенської області від 25 жовтня 1950 року за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке набрало законної сили 07 листопада 1950 року. Свідоцтво про право власності видане Корецьким міськкомунгоспом 11.12.1950 року (реєстрова книга: 1-10-5). І. Як власник цілої частини житлового будинку [PERSON] продала 1/5 частину належного їй житлового будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 січня 1951 року № 326. [PERSON] залишилась власником 4/5 частин житлового будинку. Згодом [PERSON] продала належну їй 1/5 частину будинку [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 липня 1968 року № 1094 , тобто [PERSON] та [PERSON] стали власниками по 1/10 частин житлового будинку кожна. 1/5 частина будинку належали продавцеві [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу будинку посвідченого Корецькою нотаріальною конторою 04.01.1951 реєстровий № 326; [PERSON] та [PERSON] , які разом були власниками 1/5 частини житлового будинку (1/10+1/10) продали її [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.06.1969 року № 696 посвідченим Гощанською нотаріальною конторою, про що 25.11.1969 р. зроблено запис в книзі реєстрації Ровенським міжміським БТІ. [PERSON] продала 1/5 частин житлового будинку, згідно договору купівлі-продажу від 21 грудня 1970 року, [PERSON] , про що 19.01.1971 здійснено запис в книзі реєстрації Рівненським міжміським БТІ . ІІ. [PERSON] продала належну їй 1/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 червня 1962 року № 671. Ця 1/5 частина будинку належала продавцеві [PERSON] на підставі Свідоцтва № [NUMBER] виданого Корецьким міськкомунгоспом 11.12.1950 року, Корецького району, Ровенської області. Згодом [PERSON] належну їй 1/5 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] продала [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 18 січня 1963 року № 50. Ця 1/5 частина будинку належала продавцеві [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Корецькою нотаріальною конторою 21.06.1962 року за реєстровим № 671. Тобто, [PERSON] , беручи до уваги договір купівлі-продажу із [PERSON] , стала власником 2/5 житлового будинку. Після смерті [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкували належні спадкодавцю 2/5 частин житлового будинку в [ADDRESS] в рівних долях, тобто по 2/15 кожна, згідно свідоцтва про спадщину від 24 серпня 1977 року, № 738. 15 липня 1978 року [PERSON] продала успадковані 2/15 частин житлового будинку [PERSON] , яка стала власником 4/15 (2/15 успадковані+2/15 куплені), що підтверджується договором купівлі-продажу від 15 липня 1978 року № 277. Продавцю [PERSON] частка будинку належала на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту виданого Корецькою державною нотаріальною конторою 24 серпня 1977 року№ 738. 27 грудня 1980 року [PERSON] продала належні їй 4/15 частин житлового будинку [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27 грудня 1980 року № 986. Частка будинку належала продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, виданого Корецькою державною нотаріальною конторою 24 серпня 1977 року № 738, договору купівлі-продажу , посвідченого Корецькою державною нотаріальною конторою 15 липня 1978 року № 277 та зареєстрованих в Ровенському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 7-282-5. [PERSON] подарувала належну їй частку 4/15 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 20 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Корецького районного нотаріального округу Рівненської області Степанюк І.В. Належні 2/15 житлового будинку [PERSON] : згідно рішення Корецького районного суду Рівненської області від 21 червня 2012 року за [PERSON] визнано право власності на підставі набувальної давності на 2/15 частини житлового будинку по [ADDRESS] . [PERSON] після реєстрації шлюбу із [PERSON] змінила прізвище на " [PERSON] ", відповідно до свідоцтва про шлюб від 21 січня 2020 року серії [NUMBER] . ІІІ. [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу посвідченого Корецькою ДНК від 24.07.1953року продала 1/5 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (реєстрова книга 1-10-5, 2-253). Згодом [PERSON] продала назад [PERSON] ( [PERSON] ) 1/5 частину житлового будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 березня 1960 року № 203. Ця 1/5 частина будівлі належала продавцеві [PERSON] на праві особистої власності згідно договору купівлі- продажу, посвідченого Корецькою державною нотаріальною конторою 24.07.1953 за № 1523. [PERSON] , як власниця 3/5 частин житлового будинку, продала їх [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 18 грудня 1962 року № 1493. Ці 3/5 частин домоволодіння належала продавцеві [PERSON] на підставі Свідоцтва № [NUMBER] про право власності на будівлю виданого Корецьким міськкомунгоспом 11 грудня 1950 року. Після смерті [PERSON] - [PERSON] успадкувала 3/10 частин житлового будинку , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 17 серпня 1965 року № 580. Спадкове майно належало померлій на підставі договору купівлі- продажу посвідченого в Першій Гощанській нотаріальній конторі 18.12.1962 року по реєстру № 1493. Також, після смерті [PERSON] [PERSON] успадкувала 3/10 частин житлового будинку , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 03 серпня 1965 року № 492. Спадкове майно належало померлій на підставі договору купівлі- продажу посвідченого в Першій Гощанській нотаріальній конторі 18.12.1962 року по реєстру № 1493. [PERSON] продала [PERSON] 3/10 частини житлового будинку, відповідно до договору купівлі-продажу від 18 липня 1966 року № 853. Тобто, [PERSON] стала власником 3/5 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Ці 3/10 частини житлового будинку належали продавцеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, виданого Гощанською держнотконторою 17.08.1965 року за № 580. Після смерті [PERSON] належні їй 3/5(6/10) частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] успадкувала [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину від 08 червня 1978 року № 254. Спадкове майно складалося з 6/10 частин будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та належало померлій на підставі свідоцтва про спадщину по заповіту виданого Гощанською державною нотаріальною конторою 5 серпня 1965 року та зареєстрованого Ровенським міжміським БТІ під № 5-115 та договору купівлі-продажу посвідченого Гощанською державною нотаріальною конторою 18 липня 1966 року за реєстром № 853 та зареєстрованого Ровенським міжміським БТІ під № 5-115. [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 22 листопада 1978 року № 390, купив у [PERSON] належну їй частину житлового будинку в [ADDRESS] , а саме 9/15, що відповідає 3/5. Ця частина житлового будинку належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Корецькою нотаріальною конторою 8 червня 1978 року № 252 та зареєстрована в Ровенському БТІ під № 7-282-5. Як вбачається з рішення Корецького районного суду від 21.06.2012 р. по справі 709/805/2012 за набувальною давністю визнано право власності за [PERSON] ( [PERSON] ) на належні [PERSON] 2/15 частини житлового будинку [ADDRESS] . Позивачі в поданому позові зазначають, що рішенням Гощанського районного суду від 23.02.1979 р. №2-54 встановлено, що [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину від 24.08.1977 р. є власником 2/5 - х житлового будинку розташованого в [ADDRESS] . Суд не погоджується з даним твердженням, оскільки рішенням Гощанського районного народного суду від 23.02.1979 року відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про виселення з квартири в [ADDRESS] . В мотивувальній частині рішення зазначено, що [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадкове майно по заповіту виданого нотаріальною конторою 24.08.1977 р є власником 2/5 частин житлового будинку. В матеріалах справи наявне Свідоцтво про право на спадкове майно по заповіту видане Львівською державною нотаріальною конторою 24.08.1977 р. № 738 . Згідно даного свідоцтва після смерті [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкували належні спадкодавцю 2/5 частин житлового будинку в [ADDRESS] в рівних долях, тобто по 2/15 кожна. В постанові від 11.12.2019 у справі № 320/4938/15-ц Верховним Судом висловлено наступну правову позицію. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Отже, рішення Гощанського районного народного суду від 23.02.1979 року не має преюдиційного значення в цій справі. Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що право власності відповідачів на спірне майно виникло на підставах, передбачених законодавством, чинним на момент його набуття. Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів того, що при укладенні спірних правочинів було порушено вимоги закону, які відповідно до цивільного законодавства є підставою для визнання правочинів недійсними. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні письмові докази, суд вважає, що [PERSON] , [PERSON] є однією і тією ж особою, оскільки її право власності на домоволодіння (частки домоволодіння) в [ADDRESS] при укладенні договорів купівлі - продажу підтверджується Свідоцтвом про право власності виданим Корецьким міськкомунгоспом 11.12.1950 року. Позивач вказує, що так як [PERSON] та [PERSON] належним чином не зареєстрували своє право власності на спадкове майно, отримане після [PERSON] , вони не мали право його відчувати відповідно договори підлягають визнанню недійсними. Однак, у 1960-1986 роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. За Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови ним його з додержанням вимог цих актів законодавства або придбання. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації, реєстрації права власності чи договору. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України у справі №6-137цс13 від 18.12.2013. Відповідно до частинами 3 та 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до частин 3 та 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності частин 3 та 4 статті 3 ЗаконуУкраїни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої частин 3 та 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року в справі № 303/7555/15-ц (провадження № 61-9383св18). Порядок спадкування з 1964 року регулювався Постановою Ради міністрів Української РСР від 31.08.1964 року № 941 «Про затвердження Положення про державний нотаріат Української РСР та Переліку документів, на підставі яких вчиняються нотаріальні виконавчі написи на стягнення грошей і майна». Постановою передбачено, що за заявою спадкоємців нотаріус, в районі діяльності якого відкрилася спадщина, видає свідоцтво про право на спадщину за законом або за заповітом. На бажання спадкоємців видається одне свідоцтво на всіх спадкоємців або кожному спадкоємцю видається окреме свідоцтво. В обох випадках у свідоцтві зазначається все спадкове майно і перелічуються всі спадкоємці. У виключних випадках свідоцтво про право на спадщину може бути видано без перелічення складу майна, якщо на день видачі свідоцтва склад цього майна ще не виявлений. Свідоцтво про право на спадщину за законом видається після закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, а при наявності у нотаріуса достовірних відомостей про відсутність інших спадкоємців, крім тих, що подали заяву про видачу свідоцтва, і до закінчення шестимісячного строку. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом може бути видане до закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини при наявності достовірних відомостей про відсутність осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині . Після закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, спадкоємцям, які своєчасно прийняли спадщину, свідоцтво про право на спадщину може бути видано в будь-який час. Порядок видачі свідоцтв також регулювався Законом УРСР «Про державний нотаріат» де вказано, що на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державною нотаріальною конторою за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину (ст. 47). Згідно ст. 48 Закону вищевказаного закону свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, закликаних до спадкоємства, на ім`я всіх спадкоємців або кожному з них окремо. Жодних застережень про необхідність реєстрації свідоцтва чи права власності на спадкове майно нормативно-правові акти не містили. Статтею 86 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Зважаючи на вказане [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належним чином прийняли спадщину, нотаріус на законних підставах видав свідоцтво про право на спадщину по заповіту, даний документ є правовстановлюючим документом, на підставі якого в спадкоємців виникло право власності в кожної на 2/15 частини домоволодіння по [ADDRESS] . Вказаний заповіт ніким не був оскаржений, в судовому порядку недійсним його не було визнано, а також в судовому порядку не визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину по заповіту видане державним нотаріусом Коробовою Т.М. 24.08.1977. Згідно нормативно правових актів які регулювали порядок набуття права власності на об`єкти нерухомого майна (Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб зареєстровано з Мінюсті 26.06.1998, яка містить перелік правовстановлюючих документів, Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 яке також містить перелік правовстановлюючих документів на підставі яких здійснюється реєстрація права власності) саме свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом є документом, що посвідчує право власності. Відповідно [PERSON] та [PERSON] , як законні власники, продали належні частки, власником яких на даний час є [PERSON] . Отже, судом не встановлено наявність незаконно набутих часток в домоволодінні в [ADDRESS] , також не встановлено підстав для визнання за [PERSON] права власності на 4/15 вищевказаного будинку. Щодо відсутності порушеного права: Крім того, суд зазначає, що ч.1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з постанови ВС від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Судом не встановлено порушених прав та законних інтересів сторони позивачів. Щодо позовної давності. Представником відповідачів [PERSON] подано до суду заяву про застосування позовної давності, оскільки, позивачі зазначають, що про порушення їх прав їм стало відомо в 2023 році, однак жодним чином не підтверджують даний факт. Відповідно до Правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо умов застосування позовної давності, згідно з Постановою від 09 вересня 2020 року у справі № 227/712/16-ц, КЦС ВС дійшов висновку, що виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду згідно з Постановою від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц: виходячи з вимог ст.61 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. В даному випадку судом не встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес сторони позивачів дійсно порушено, отже підстав для задоволення заяви представника позивачів [PERSON] та застосування строків позовної давності не встановлено. Щодо винесення окремої ухвали. Відповідачем [PERSON] подано до суду письмове пояснення до справи в якому заявлено клопотання про винесення окремої ухвали щодо підробки доказів [PERSON] та надіслання її до органів поліції для проведення розслідування, оскільки позивач надала суду недостовірні дані щодо власника спірної частки будинку, та згодом від неіснуючої особи надійшло повідомлення про визнання позову. Згідно з положеннями статті 262 ЦПК України, судом може бути постановлено окрему ухвалу. Частиною п`ятою статті 262 ЦПК України встановлено, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення приписів нормативно-правових актів або недоліки у роботі державного органу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зауважено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, провадження № 14-577цс19). Суд вважає, що клопотання про винесення окремої ухвали не підлягає до задоволення, оскільки, сам по собі факт неправильного зазначення імені відповідача у матеріалах іншої справи не свідчить про наявність порушення законодавства або умисних дій з боку позивача. Встановлення осіб учасників та перевірка їх повноважень є відповідальністю суду. Судом не встановлено доказів того, що позивач навмисно вказала неправильні анкетні дані відповідача з метою введення суду в оману чи порушення прав інших осіб. Таких доказів не подано і відповідачем, який заявляє клопотання . За таких обставин суд не вбачає підстав для висновку про наявність порушень законодавства, які б потребували реагування шляхом постановлення окремої ухвали. Щодо скасування заходів забезпечення. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" № 9 від 22.12.2006 року, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, вжити заходи щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі за для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Закон передбачає можливість скасування заходів забезпечення позову. Право скасувати забезпечення позову надається тому ж судді або суду, у провадженні якого знаходиться відповідна справа. Ініціатива щодо скасування заходів забезпечення позову може походити як з боку осіб, що беруть участь у справі, так і з власної ініціативи суду. Підставою для скасування заходів забезпечення позову є зміна або відпадання умов, які були причиною для забезпечення позову на момент ухвалення судом відповідної ухвали. Скасування заходів забезпечення позову може мати місце у разі вирішення спору, відмови позивача від позову. За правилами ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову , то відпала правова підстава для подальшого застосування заходів забезпечення позову, які були вжиті з метою забезпечення можливого виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. У зв`язку з цим накладений судом арешт на майно підлягає скасуванню. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed