Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та Кодимської РДА Одеської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, припинення права власності. В позові зазначив, що [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] , який був власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ОД №078085, виданого 06.05.2004 року на підставі розпорядження Кодимської РДА від 18.05.2004 року. Вказує, що земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 5122582200:01:001:0302. Однак відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, власником зазначеної земельної ділянки є [PERSON] , яка успадкувала земельну ділянку після смерті [PERSON] , якому в свою чергу зазначену земельну ділянку було передано згідно розпорядження Кодимської РДА №431/А-2010 від 21.07.2010 року. Аналогічна інформація міститься і в Державному реєстрі речових прав. Враховуючи викладене, позивач вважає, що Кодимська РДА у 2010 році неправомірно розпорядилась майном, власником якого вже був [PERSON] з 2004 року, внаслідок чого позивач позбавлений можливості завершити процедуру спадкування та отримати свідоцтво про право на спадщину. Просить скасувати розпорядження Кодимської РДА Одеської області №431/А-2010 від 21.07.2010 року «Про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки», припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5122582200:01:001:0302. Також просить стягнути з відповідачки судові витрати. Ухвалою суду від 18.07.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі із проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження. 01.08.2025 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надійшли пояснення, в яких зазначено, що за інформацією сектору №1 відділу №6 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління від 25.07.2025 року №1909/486-25, згідно з наявними у секторі Книг записів реєстрації державних актів на право власності на земельну та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 31.12.2012 року, [PERSON] взамін сертифікату серії ОД-12 №0235749 був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ОД №078085, на підставі розпорядження голови Кодимської РДА Ради народних депутатів від 18.05.2004 року №337, зареєстрований 06.05.2004 року за №1366. Згідно протоколу розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) [PERSON] була надана земельна ділянка № [NUMBER] , масив № [NUMBER] . Відомості про вказану земельну ділянку було перенесено до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку. Згідно розпорядження Кодимської РДА від 21.07.2010 року №431-А-2010 [PERSON] було передано як власнику земельної частки (паю), посвідченого сертифікатом серії ОД-12 №0134202, земельну ділянку № [NUMBER] , масив № [NUMBER] . В порядку інформаційного обміну із суб`єктами реєстрації речових прав на нерухоме майно до Державного земельного кадастру надійшла інформація про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122582200:01:001:0302 за [PERSON] 17 жовтня 2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Ковачова О.М., до суду надійшов відзив. Ухвалою суду від 07.11.2025 року відзив разом з доданими доказами залишено без розгляду. Ухвалою суду від 07.11.2025 року закрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача, який приймав участь в режимі відеоконференції, позов підтримав в повному обсязі, посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача Кодимської РДА Одеської області в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, надала пояснення, аналогічні письмовим поясненням, наданим до суду 01.08.2025 року. Також зазначила, що у Головного управління Держгеокадастру в Одеській області відсутня інформація про те, яким чином Кодимською РДА 06.05.2004 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №078085 на підставі ще не прийнятого на момент його видачі розпорядження голови Кодимської РДА від 18.05.2004 року №337. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 05.05.2005 року Дзвиняцькою сільською радою Борщівського району Тернопільської області. Із матеріалів справи встановлено, що 27.04.2005 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Дзвиняцької сільської ради Борщівського району Тернопільської області, зареєстрований в реєстрі за №34, яким все своє майно заповів [PERSON] і [PERSON] . Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Кодимської РДА №337 від 18.05.2004 року [PERSON] було видано 06.05.2004 року державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ОД №078085, згідно якого [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,74 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Загнітківської сільської ради. Згідно листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №29-15-0.82-5884/2-24 від 30.09.2024 року, кадастровий номер зазначеної земельної ділянки 5122582200:01:001:0302. Із копії спадкової справи №132/2023, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , встановлено, що спадщину за заповітом прийняв [PERSON] . Позивач зазначає, що позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки земельну ділянку, яка належала [PERSON] , розпорядженням Кодимської РДА №431/А-2010 від 21.07.2010 року було передано [PERSON] , внаслідок чого відбулося дублювання кадастрового номеру та накладка земельних ділянок. Тож позивач вважає, що Кодимська РДА у 2010 році неправомірно розпорядилась майном, власником якого був [PERSON] з 2004 року. Так із архівного витягу з розпорядження голови Кодимської РДА Одеської області від 18.05.2004 року №337, наданого архівним відділом Подільської РДА Одеської області 08.01.2025 року встановлено, що [PERSON] передано у безоплатну власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,74 га, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] . Разом з тим, із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] належало право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД12 №0134202, виданим 28.08.1996 року Кодимською РДА. Зазначене право на земельну частку (пай) було успадковане [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВН №531522, виданого 29.08.2000 року. Розпорядження Кодимської РДА №431/А-2010 від 21.07.2010 року [PERSON] , як власнику земельної частки (паю), передано у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , загальною площею 1,74 га. Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на замовлення [PERSON] було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області. Право власності на зазначену земельну ділянку за [PERSON] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.08.2014 року. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом НОК 676264, виданого 30.01.2020 року, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] спірну земельну ділянку. Отже, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 410034681 від 28.01.2025 року), власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,737 га, кадастровий номер 5122582200:01:001:0302, розташованої на території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області є [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин дев`ятою та десятої статті 5 ЗК України від 18.12.1990 року № 561-XII (тут і далі - в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. Згідно із статтею 6 ЗК України громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для: ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу; садівництва; дачного і гаражного будівництва. За положеннями статті 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Відповідно до п.1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 року № 43, державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради. Пунктом 2 розділу VІІ Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначається, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). В пункті 114 постанови від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити». Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові. Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позовній заяві власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22). Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною 1 ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Як було встановлено судом, [PERSON] 06.05.2004 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №078085 на підставі розпорядження голови Кодимської РДА №337 від 18.05.2004 року, тобто на підставі розпорядження, якого на момент видачі державного акту ще не було. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем на підтвердження порушення його прав, не надано належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку на законних підставах, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню також не підлягають.

Outcome: dismissed