Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У липні 2025 року адвокат Іванова О.М. в інтересах позивача [PERSON] звернулась через підсистему «Електронний суд» до суду із вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що [PERSON] зареєстрована та постійно мешкає в квартирі [ADDRESS] з 20 грудня 1988 року. На підставі рішення засідання профспілкового комітету та адміністрації Дніпропетровського електровозобудівельного заводу від 22 листопада 1988 року про надання згоди на прописку родина [PERSON] та [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON] вселились та 20 грудня 1988 року були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] житловою площею 29,4 кв.м. У зв`язку зі зміною адресації житловий будинок літ.А-2 по [ADDRESS] став будинком за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстрована з 20.12.1988 року по теперішній час, колишній чоловік [PERSON] був знятий з реєстрації 26.09.2014 року, донька [PERSON] була знята з реєстрації 15.12.2005 року. 26 грудня 2012 року Дніпропетровською міською радою було прийняте рішення №29/30 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків, які перебувають на балансі ДП «ДНВК «Електровозобудування» (правонаступника Дніпропетровського електровозобудівного заводу), згідно додатку до якого в Перелік житлових будинків, що приймаються у комунальну власність територіальної громади міста на баланс Комунального житлового-експлуатаційного підприємства №23 в числі інших передано будинок за адресою: [ADDRESS] . Актом приймання-передачі житлового фонду в комунальну власність від 01 серпня 2013 року комісія, створена відповідно рішення міської ради від 29.07.2011 №32/14, прийняла в комунальну власність від ДП «ДНВК «Електровозобудування» житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 29.07.2019 року позивач, як наймач квартири, звернулась до керівника органу приватизації Дніпровської міської ради з заявою про оформлення передачі квартири в приватну власність згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». 06.09.2019 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради було надано відповідь №3/16-3914 «Про розгляд звернення», де повідомлено, що позивачу відмовлено в наданні адміністративної послуги по приватизації квартири [ADDRESS] , оскільки в поданому заявником пакеті документів відсутня копія ордера на жиле приміщення, засвідчена належним чином або копія рішення про зміну особистого рахунку, засвідчена виконкомом районної у місті ради, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Позивач зазначає, що була вселена разом з сім`єю в квартиру за згодою профспілкового комітету та дозволу адміністрації Дніпропетровського електровозобудівного заводу, якому належав цей житловий фонд, після вселення був відкритий особовий рахунок для сплати комунальних послуг житлово-експлуатаційній організації №38-20103, проте ордер не видавався з невідомих причин. Позивач посилається на те, що це було звичайною практикою в Дніпропетровському електровозобудівному заводі при видачі житла своїм працівникам. Вказана квартира є єдиним місцем реєстрації та постійного проживання позивача з моменту з грудня 1988 року і по теперішній час протягом 37 років. Таким чином, позивач позбавлена можливості надати Дніпровській міській ради копію ордеру на квартиру [ADDRESS] , як належний доказ її права користування жилим приміщенням квартири. Відмова Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в оформленні документів на передачу квартири в мою власність шляхом приватизації свідчить про невизнання органом місцевого самоврядування прав позивача на користування житловим приміщення квартири. Просить суд визнати її право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08.07.2025 року відкрито провадження у даній справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11.09.2025 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Іванової О.М. про залучення до участі у справі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Акціонерного товариства «Дніпровський електровозобудівний завод». 08.09.2025 року від представника відповідача Дніпровської міської ради та третьої особи Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради Боговенко С.Ю. через підсистему «Електронний суд» надійшов до суду спільний відзив на позов, в якому просять відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що до позовної заяви не додано статут профспілкового комітету та адміністрації Дніпровського електровозобудівного заводу, щоб можливо було б встановити право щодо надання згоди на прописку гр. [PERSON] та [PERSON] зі складом сім`ї 3 особи. Реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її єдиного місця проживання. Право на приватизацію позивача, яке гарантоване державою, не було жодними чином порушено, не визнано або обмежене в реалізації департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради та Дніпровською міською радою. Третя особа без самостійних вимог Акціонерне товариство «Дніпровський електровозобудівний завод» своїм правом на надання пояснень не скористалась. 10.09.2025 від представника позивача [PERSON] адвоката Іванової О.М. до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» №1045-XIV, був прийнятий 15 вересня 1999 року, його дія не розповсюджується на діяльність профсоюзних комітетів державних підприємств до проголошення незалежності України, тому Дніпропетровський електровозобудівний завод, не мав Статуту та кодів ЄДРПОУ, а профспілковий комітет не мав статусу юридичної особи. Відповідач та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради не надали суду доказу наявності у позивача будь-якого іншого житла як місця можливого проживання, а також доказів порушення з боку позивача будь-яких правових процедур щодо законного вселення, прописки в квартирі [ADDRESS] , які існували станом на 1988 рік, та спростування постійного проживання з 1988 року до теперішнього часу. Відзивом на позов Відповідач та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради підтвердили наявність спору, невизнання прав та законних інтересів [PERSON] , порушення права позивача на приватизацію житла. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 05.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Іванова О.М. у судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Представник Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради Боговенко С.Ю. в судове засідання з`явилася, звернулась до суду з проханням відмовити в задоволені позову. Представник третьої особи без самостійних вимог Акціонерного товариства «Дніпровський електровозобудівний завод» в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв чи клопотань суду не подав. У судовому засіданні 12.03.2026 року суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та, враховуючи складність справи, на підставі абз.2 ч.1 ст.244 ЦК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 13.03.2026. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлені належним чином. Вислухавши відповідача, її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Заслухавши в судовому засіданні думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Правилами ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22 листопада 1988 року рішенням засідання профспілкового комітету та адміністрації Дніпропетровського електровозобудівельного заводу було надано згоду на прописку гр. [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] житловою площею 29,4 кв.м. зі складом сім`ї 3 особи як тимчасове поліпшення житлових умов, що підтверджено копією виписки з протоколу №43, завіреної печаткою Комунального підприємства «Жилсервіс-2» ДМР 10.05.2019 року (а.с.23). Відповідно до Розпорядження Міського голови №477р від 25.05.2004 «Про присвоєння адрес житловим будинкам по вул.Сталеварівській (Ленінський район) » із додатком житловому будинку (колишня адреса - [ADDRESS] ) присвоєно адресу - [ADDRESS] (а.с.85-86). Згідно з листами відділу обліку проживання фізичних осіб Управлення у сфері державної реєстрації Депарматенту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 10/5-2409 від 07.10.2019, № 10/5-113 відповідно до даних картотеки за адресою: [ADDRESS] про реєстрацію осіб: 1. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 20.12.1988 року по теперішній час; 2. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 26.12.1988 року, знятий з реєстрації 26.09.2014 року; 3. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована по Ф-А матері з 20.12.1988 року, по паспорту з 05.07.1999 року, знята з реєстрації 15.12.2005 року (а.с.32,33). Відповідно до довідки №2982 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 25.02.2020 року за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї зареєстрованих входить [PERSON] - наймач, зареєстрована 20.12.1988 року (а.с.34). Згідно з викопіюванням з інвентаризаційної справи №5265 від 05.12.2003 року, технічним паспортом на квартиру від 27.09.2018 квартира [ADDRESS] житловою площею 29,4 кв.м., загальною 61,9 кв.м. складається з 2-х кімнат площею 12,4 кв.м., 17 кв.м., коридору 21,3 кв.м., кухні 10,0 кв.м., лоджиї 1,2 кв.м. (а.с. 37, 38-42). Відповідно до листа № 3/3-157 від 21.02.2025 року Управління архівної справи Дніпровської міської ради «Про надання інформації» повідомило, що при перегляді документів архівного фонду «Виконавчий комітет Ленінської ради народних депутатів м.Дніпропетровська» за 1986-1988 роки рішень стосовно надання ордеру на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] від «Днепропетровского электровозостроительного завода» на ім`я [PERSON] не виявлено (а.с.44). Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 08.09.2025 №3/9-4317 повідомляється, що книги видачі ордерів на житлові приміщення Новокодацького району міста Дніпра адміністрацією Новокодацького району Дніпровської міської ради не передавалися. Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ордер на квартиру [ADDRESS] не оформлювався та не видавався. З врахуванням зазначених документів, судом встановлено, що рішенням профспілкового комітету та адміністрації Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» родині [PERSON] складом 3 особи було надано згоду на вселення в квартиру [ADDRESS] та вони були зареєстровані у вказаному житловому приміщенні, але адміністрацією підприємства відповідний ордер не видавався. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців України правонаступником Дніпропетровського електровозобудівного заводу стало Державне підприємство «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування», яке на теперішній час перереєстровано в Акціонерне товариство «Дніпровський електровозобудівний завод» (код ЄДРПОУ 32495626) (а.с.74-81). Згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради від 26.12.2012 № 29/30 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків, які перебувають на балансі ДП«ДНВК «Електровозобудування» вирішено надати згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків (додаток), які перебувають на балансі Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування», з передачею на баланс Комунального житлового-експлуатаційного підприємства №25 згідно з актами прийняття-передачі. У місячний термін після прийняття на баланс житлових будинків (п.1 цього рішення) надати департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради інформаційні відомості за встановленою формою для внесення змін до реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста. Підготувати документи для оформлення та реєстрації, в установленому порядку, права комунальної власності територіальної громади міста, в особі Дніпропетровської міської ради, на житлові будинки (п.1 цього рішення). Звернутися до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» для внесення змін в облікові дані згідно з п.1 цього рішення з видачею виписки з облікової книги. Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради здійснити необхідні дії щодо внесення житлових будинків (п.1 цього рішення) до реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста (а.с.24). Відповідно до додатку до рішення міської ради від 26.12.2012 № 29/30 в Перелік житлових будинків, які перебувають на балансі Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування», що приймаються у комунальну власність територіальної громади міста на баланс Комунального житлового-експлуатаційного підприємства № 23 передано будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.27). Згідно з Актом приймання-передачі житлового фонду в комунальну власність від 01.08.2013, затвердженого міським головою Куліченко І.І., комісія, створена відповідно рішення міської ради від 29.07.2011 № 32/14, прийняла в комунальну власність від ДП «ДНВК «Електровозобудування» житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.28-30). За змістом листа Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 01.07.2019 № 9449 відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] відсутні. Станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок літ.А-2, загальною площею 467,2 кв.м., Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування», в який увійшла квартира [ADDRESS] (колишня адреса - по [ADDRESS] ) зареєстровано за Державою в особі Верховної ради України, на підставі свідоцтва про право власності від 22.12.2004 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №3494 від 06.12.2004 року, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 9244783 (а.с.35). Відповідно до листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях від 24.03.2021 №18-19-01848 Єдиний реєстр об`єктів державної власності формується та ведеться Фондом державного майна України згідно з наданою суб`єктами управління інформацією щодо об`єктів державної власності. Згідно листа ФДМУ від 22.03.2021 №10-15-6328 відомості про нерухоме майно за місцезнаходженням: [ADDRESS], від суб`єктів управління до Фонду державного майна України з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності не надавалися (а.с.45). Згідно з інформаційною довідкою №442235182 від 04.09.2025 з Державного реєстру речових прав право власності на житловий будинок, окрім квартир, що належать на праві приватної власності по [ADDRESS] з 21.09.2018 зареєстроване за територіальною громадою м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради на підставі: акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 01.08.2013, видавник: КП "Житлово-експлуатаційне підприємство №25"; наказ, копія, серія та номер: 23, виданий 12.02.2013, видавник: Агентство держмайна України; рішення органу місцевого самоврядування, копія, серія та номер: 32/14, виданий 29.07.2011, видавник: Дніпропетровська міська рада; рішення органу місцевого самоврядування, копія, серія та номер: 29/30, виданий 26.12.2012, видавник: Дніпропетровська міська рада. З огляду на вказане, квартира [ADDRESS] є комунальною власністю Територіальної громади міста Дніпра. 29.07.2019 року [PERSON] як наймач квартири звернулась до керівника органу приватизації Дніпровської міської ради із заявою про оформлення передачі в приватну власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири [ADDRESS] . Підпис [PERSON] як наймача засвідчено 29.07.2019 року керівником Комунального підприємства «Жилсервіс-2» ДМР. Заява [PERSON] зареєстрована Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради 06.08.2019 за №105Л (а.с.36). Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 06.09.2019 №3/16-3914 «Про розгляд звернення» [PERSON] відмовлено в наданні адміністративної послуги по приватизації квартири [ADDRESS] , зокрема, оскільки в поданому заявником пакеті документів відсутня копія ордера на жиле приміщення, засвідчена належним чином або копія рішення про зміну особистого рахунку, засвідчена виконкомом районної у місті ради (а.с.43). Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-Х у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЖК УРСР;), громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як в порядку, передбаченим законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. На підставі ст. 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Згідно зі статтею 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст.58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної ради видається громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. З огляду на загальні засади регулювання відносин користування житловими приміщеннями, що є об`єктом права державної або комунальної власності, таке користування повинно відбуватись за наявності письмового договору найму житлового приміщення, який підлягає відповідній реєстрації, обов`язковість якого випливає зі змісту ст. 810 ЦК України, 61-63 ЖК УРСР, оскільки відповідно до Житлового Кодексу УРСР та Цивільного Кодексу України, житло як об`єкт права власності відокремлено в окрему правову категорію і не може ототожнюватися з об`єктами, майнові права щодо яких виникають з підстав, визначених розділі 4 глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного Кодексу України. Так, відповідно до ч.2 ст. 810 ЦК України, підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 12.04.1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що вирішуючи спори про користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР). Статтею 18 ЖК УРСР передбачено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно ст. 18 ЖК України, належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду. Відповідно до ч.10 ст.15 Закону України «Про основні засади житлової політики» визначено, що у разі реорганізації юридичних осіб державної чи комунальної форми власності в іншу форму власності або у разі їх ліквідації житло, що перебуває у власності або управлінні таких суб`єктів, підлягає передаванню у власність або управління їхнім правонаступникам у встановленому законодавством порядку. При цьому зберігаються всі права та обов`язки осіб, що виникли до моменту реорганізації або ліквідації, включно з правом користування житлом, проживанням, а також правонаступництвом боржника чи кредитора у зобов`язаннях. Відмова Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в передачі в порядку приватизації квартири у власність позивача з підстав відсутності документів, які підтверджують право користування [PERSON] цією квартирою, свідчить про невизнання органом місцевого самоврядування прав позивача на користування цією квартирою в зв`язку з відсутністю у позивача ордеру, який би підтверджував право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Тож, визнання в судовому порядку права користування житловим приміщенням спірної квартири є належним способом захисту (відновлення) порушеного права. Аналогічний правовий висновок було викладено у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року у справі №932/15395/19-ц (провадження № 61-20127св21). Відповідно до статті 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Підстави та порядок надання жилих приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду передбачені главою 1 розділу ІІІ ЖК Української РСР. За своєю правовою природою ордер є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов`язаних з наданням житлових приміщень. Невидача у встановленому законом порядку вказаного ордеру є істотним порушенням житлового законодавства, зокрема ч. 1 ст. 58 ЖК України, яке обумовлює існування порушення прав позивача. Адже, відсутність такого адміністративного акту робить неможливим реалізацію позивачем відповідних прав, що є похідними від права користування таким житловим приміщенням. Але, таке порушення адміністрацією підприємства або виконавчим органом місцевого самоврядування вимог житлового законодавства не повинно створювати надмірний тягар для осіб, яким відповідне житло було розподілено, з огляду на наступне. Так, статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За змістом ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про основні засади житлової політики» житлова політика базується на таких принцип і, зокрема, непорушності права на житло та недоторканності житла - власники та користувачі безперешкодно реалізують свої права щодо володіння, користування та у встановлених законодавством випадках розпоряджання житлом, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.2 ст.33 Закону України «Про основні засади житлової політики» ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у праві користування житлом інакше, ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом. Забороняються виселення, переселення та відселення осіб, на яких поширюється дія цього Закону, яким відповідно до законодавства було надано житло з державного житлового фонду або житлового фонду територіальної громади і які фактично проживають у такому житлі, якщо зберігаються обставини, які були підставою для надання їм такого житла, та/або вони не втратили право на користування таким житлом. На думку суду, наявність порушень з боку адміністрації Державного підприємства «Дніпропетровський науково - виробничий комплекс «Електровозобудування» вимог чинного законодавства в частині обов`язкової видачі ордерів на поселення у вказане житлове приміщення, не може бути підставою для позбавлення права користування житлом позивача, який жодних порушень не вчинив. Суд враховує, що сім`я позивача у встановленому законом порядку звернулись до адміністрації підприємства з проханням про надання житла, при цьому адміністрація Державного підприємства «Дніпропетровський науково - виробничий комплекс «Електровозобудування» розглянула таке звернення на користь заявників. В даному випадку при розгляді справи по суті встановлено, і іншого сторонами не доведено, що позивач була вселена у вказану квартиру з чоловіком та донькою з відома і з дозволу з профспілкового комітету та адміністрації підприємства, якому належав відповідний житловий фонд, що підтверджується вказаним рішенням засідання профспілкового комітету та адміністрації Дніпропетровського електровозобудівельного заводу №43 від 22.11.1988 року, вказана квартира була місцем постійного проживання позивача з моменту її вселення, вона відкрито й безперервно користується житловим приміщенням квартири протягом 37 років, несе відповідні витрати по її утриманню, сплачує необхідні комунальні платежі відповідно до відкритих особових рахунків, тобто позивач несе усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, іншого житла не має. Вказане свідчить про те, що позивач має правові підстави користуватися спірною квартирою. Окрім того, відповідно до довідки №2982, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур від 25.02.2020 року, зазначено, що в Електронній картотеці за адресою [ADDRESS] [PERSON] зазначена як «наймач». Суд враховує й ту обставину, що будь-які зацікавлені особи, у тому числі Державне підприємство «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» в період з 1988 по 2012 роки, та Дніпропетровська міська рада з 2012 року, будь-яких дій, що спрямовані на виселення позивача з вказаної квартири, або позбавлення її можливості користування такою квартирою у встановленому законом порядку не вчиняли, до суду з такими позовами не зверталися. З огляду на наведені обставини справи, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню, а за позивачем слід визнати право користування вказаним житловим приміщенням. Відповідно до приписів ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У той же час, враховуючи обставини справи, заяву позивача та відсутність порушень прав позивача з боку відповідача, суд дійшов висновку про покладення судових витрат на позивача.

Outcome: approved