Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лінеура Україна» про визнання недійсним договору № 5105855 про надання кредиту від 12.11.2024, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна «Credit 7» та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.11.2024 о 19 год 36 хв укладено кредитний договір на інші споживчі цілі № 5105855 між ТОВ «Лінеура Україна «Credit 7» та [PERSON] на суму 8000 грн строком до 07.11.2025. Однак договір ним не укладався і кошти не отримувалися. 13.11.2024 він звернувся з заявою до чергової частини Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області з проханням провести перевірку за фактом заволодіння грошовими коштами та оформлення на його ім`я шахрайським шляхом кредитів. Того ж дня о 17 годині дані про вчинення кримінального правопорушення внесені до ЄРДР за № 12024270340003657 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Наголошує, що він не мав наміру отримувати кредит і у нього на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля на його укладення. ТОВ «Лінеура Україна» в добровільному порядку не погоджується на розірвання договору, а передало інформацію щодо нього до Бюро кредитних історій. Ухвалою судді від 17.06.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У встановлений ухвалою строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначають, що між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено договір № 51058855 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.11.2024, відповідноь до якого Товариство надало клієнту грошові кошти у розмірі 8000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 360 днів, з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 10 днів. Договір укладено за допомогою інформаційно-комунікаційної системи Товариства, що міститься на Сайті Товариства у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію». Підписання договору відбулося 12.11.2025 о 19 год 26 хв одноразовим ідентифікатором - 69960, який було надіслано на фінансовий номер телефону клієнта. Грошові кошти були зараховані на банківський рахунок позивача за реквізитами банківської картки: маска картки № [NUMBER] через платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК». Водночас позивачем не надано доказів, що документи, на які оформлено договір, були позивачем втрачені, викрадені тощо 12.11.2025, тобто на момент оформлення договору вибули з його володіння. З витягу ЄРДР № 12024270340003657 від 13.11.2025 вбачається, що невстановленими особами за допомогою інформаційно-комунакаційної системи укладено від імені позивача договір позики. Також зазначено, що у позивача з банківських карток АТ КБ «Приватбанк» заволоділи грошовими коштами в розмірі 51 071,00 грн, частина яких булла зарахована від ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Є-гроші». Не надано доказів (вироку суду) за кримінальним провадженням із встановленими фактами, що укладення договору відбувалось невстановленою особою, а не самим клієнтом (а.с. 36-60). Позивач та його представник у судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що відповідно до договору № 5105855 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.11.2024 ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати [PERSON] грошові кошти в сумі 8000,00 грн на строк 360 днів на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплтити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Відповідно до п. 1.1. Договору, укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІКС Товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через Вебсайт або Мобільний застосунок «Credit7». Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в Ососбистий кабінет, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» та внутрішніми документами Товариства, зокрема, шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході в Ососбистий кабінет, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля до Ососбистого кабінету. При цьому клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Вебсайту/ІКС Товариства. Відповідно до п. 2.1 Договору Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . Згідно листа ТОВ «ПЕЙТЕК», яке є фінансовою установою, що має право на надання платіжних послуг, 12.11.2024 о 19:28 було успішно перераховано кошти на платіжну картку, маска картки [NUMBER] від ТОВ «Лінеура Україна» сумі 8000 грн (а.с.59). Згідно витягу з ЄРДР № 12024270340003657 від 13.11.2024, до чергової частини ЧРУП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява від [PERSON] , 1966 р.н., в якій останній просить провести перевірку по факту заволодіння його грошовими коштами у сумі 51071 грн з банківських карток Приватбанку [NUMBER] шахрайським шляхом, зателефонували з мобільного номеру [NUMBER] , невідома особа представилась працівником ТОВ «лайфселл» після підтвердження операції, грошові кошти були зняті, частину грошових коштів на рахунок Приватбанку [PERSON] було зараховано з кредитних установ, а саме «Credit7» в сумі 8000 грн та Є-гроші в сумі 2816 грн, які були оформлені шахрайським шляхом без відома [PERSON] (а.с.3) 29.11.2024 [PERSON] звернувся до «Credit7» із заявою з проханням надати йому договір, за яким шахрайським шляхом був оформлений кредит без його згоди (а.с. 4) 07.11.2025 Чернігівською окружною прокуратурою повідомлено [PERSON] про те, що у зв`язку з неналежним здійсненням досудового розслідування кримінального провадження № 12024270340003657 від 13.11.2024, з метою усунення порушень кримінального процесуального законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб Чернігівською окружною прокуратурою 07.11.2025 направлено листа до СУ ГУНП в Чернігівській області. Досудове розслідування триває. Стан досудового розлсдіування у вказаному кримінальному провадженні перебуває на контролі Чернігівської окружної прокуратури (а.с. 76) Згідно довідки т.в.о. командира в/ч [NUMBER] від 05.03.2026, [PERSON] перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації та проходив службу на посаді командира в/ч [NUMBER] ( [ADDRESS] ) з 13.10.2022 по 30.06.2025. За час проходження служби у період 12.11.2024 знаходився за місцем розташування частини [NUMBER] ( [ADDRESS] ) (а.с. 84) Згідно довідки слідчого СВ Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області від 11.03.2026, у ході досудового розслідування кримінального провадження № 12024270340003657 від 13.11.2024 було отримано тимчасовий доступ до номера мобільного телефону [NUMBER] оператора мобільного зв`язку ТОВ «лайфселл», який належить шахраям, та з якого було здійснено телефонний дзвінок [PERSON] , але інформацію з приводу вказаного номеру мобільного телефону отримати не вдалося, так як у оператора мобільного зв`язку відсутня інформація по вказаному номеру телефону. На теперішній час [PERSON] є потерпілим по вказаному кримінальному провадженню, проводиться досудове розслідування (а.с. 86). Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як зазначено у ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, (стаття 628 ЦК України). Згідно зі статтями 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 638, 640, 642 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документа, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину, втілюється в електронному документі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, що є одним із головних елементів угоди (правочину). Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК України); під впливом обману (ст. 230 ЦК України); під впливом насильства (ст. 231 ЦК України); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК України), такі правочини визнаються недійсними. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано копію витягу з ЄРДР, згідно якого відкрито кримінальне провадження за № 12024270340003657 від 13.11.2024 на підставі заяви [PERSON] про заволодіння його грошовими коштами з банківських карток, частину з яких було йому зараховано з кредитних установ «Credit7» та Є-гроші, які були оформлені шахрайським шляхом без його відома. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції. Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів, сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказів на підтвердження того, що зміст оспорюваного правочину відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а саме того, що вказаний оспорюваний договір був укладений за вільного волевиявлення [PERSON] та відповідав його внутрішній волі, відповідачем суду не надано. Відповідач не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Не довів, що отримання кредитних коштів та перекази коштів з рахунків [PERSON] відбулися за його розпорядженням. Виявивши безпідставні платіжні операції, проведені 12.11.2024, котрі позивач не ініціював, позивач звернувся 13.11.2024 до правоохоронних органів та повідомив про цей факт Товариство 29.11.2024. Ураховуючи те, що [PERSON] не укладав кредитний договір від 12.11.2024 з ТОВ «Лінеура Україна», відповідно у позивача не було вільного волевиявлення на підписання оспорюваного правочину, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для задоволення позову та визнання кредитного договору № 5105855 від 12.11.2024 недійсним. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved