Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

У серпні 2025 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, Дніпровська міська рада про визнання відмови в наданні дозволу на зміну умов договору найму неправомірною та визнання наймачем житлового приміщення, якою просила: -визнати неправомірною відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у підготовці проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про надання дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; -визнати [PERSON] , [INFO] , наймачем займаного неприватизованого житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; -вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона зареєстрована та проживає з 22.04.2024 р. разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Квартира, у якій вони проживають, неприватизована, належить до комунальної власності Дніпровської міської ради та знаходиться на балансі Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. У травні 2025 року Позивач звернулась до міського голови із заявою про надання дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та додала необхідний пакет документів. Заява та копії документів були направлені поштою цінним листом з описом. 03.07.2025 Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом №3/16-3256 від 03.07.2025, за результатами розгляду заяви Позивача, відмовив у підготовці проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про надання дозволу на зміну умов договору найму через відсутність правових підстав, а саме відсутність ордеру на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та, як зазначено у відповіді, не підтверджено правові підстави для вселення в зазначене житлове приміщення, у зв`язку з чим, позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 03 вересня 2025 року у справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. Згідно ухвали суду від 06.10.2025 залучено до участі у цивільній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Дніпровську міську раду. Ухвалою суду від 16 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи - Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, причини нявки суду не повідомив. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вислухавши думку учасників, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Пунктом 1 частини другої статті 2 ЦК України передбачено, що однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності (пункт 61 Рішення Європейського суду з прав людини Брумареску проти Румунії). Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частинами першою, четвертою статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до ст. 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення. Згідно ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України судам роз`яснено, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Згідно положень частин першої, другої статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Звернувшись до суду із вказаним позовом, [PERSON] посилалась на те, що вона з 22.04.2024 року проживає та зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , в якій проживає разом з батьком [PERSON] . Встановлено та свідоцтвом про народження підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с.18), яка в подальшому змінила ім`я на [PERSON] (а.с.19). 21 травня 2025 року позивач звернулась до Дніпровської міської ради із питанням про зміну договору найму житлового приміщення, яке перебуває у комунальній власності міста, за адресою: [ADDRESS] , та 03.07.2025 отримала відмову в укладанні такого договору через відсутність правових підстав, а саме відсутність ордеру на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та, як зазначено у відповіді, не підтверджено правові підстави для вселення в зазначене житлове приміщення (а.с.44). Встановлено, що батьками батька позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] є: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.24). З акту здачі-приймання квартири вбачається, що [PERSON] прийняв квартиру за адресою: [ADDRESS] , та який в подальшому уклав договір найму житлового приміщення (а.с.25). [INFO] мати [PERSON] - [PERSON] померла (а.с.26). [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] (а.с.26). Згідно довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 07.02.2024, особовий рахунок [NUMBER] відкритий на ім`я [PERSON] на кількість зареєстрованих осіб 2 (а.с.32,33). Як вбачається з відповіді №10/5-1260 від 02.08.2024, складеної відділом формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, яка була видана позивачу, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована з 22.04.2024 по теперішній час. Раніше, остання мала реєстрацію з 24.03.2004 по 22.04.2024 за адресою реєстрації матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.34). Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року у справі №204/13555/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту відсутності особи за місцем реєстрації та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено частково позовні вимоги [PERSON] , визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.41-42). З копії витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що [PERSON] з 22 квітня 2024 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Згідно положень частин першої, другої статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК Української РСР, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №686/15695/15-ц. Встановлено, [PERSON] з 22 квітня 2024 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Також, зареєстрованою особою з 09.01.1987 року у цій квартирі значиться батько позивача [PERSON] (а.с.23). Інших зареєстрованих осіб у цій квартирі не значиться. Позивач [PERSON] набула право користування спірним жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з її батьком - наймачем [PERSON] як член сімї. Після смерті [PERSON] , який був батьком [PERSON] і який є батьком позивача, померлий [PERSON] був квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] , батько позивача [PERSON] переоформив особовий рахунок на своє ім`я із кількістю зареєстрованих осіб 2 (а.с.32), проте, через незадовільний стани здоров`я батька, позивач фактично виконує обов`язки наймача спірного житлового приміщення, постійно проживає у квартирі, сплачує комунальні послуги та інші витрати на утримання спірної квартири. На час розгляду справи квартира неприватизована. Отже, позивачем доведено факт набуття права користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, оскільки позивач була вселена у спірну квартиру як член сім?ї наймача і набула права користування жилим приміщенням. За таких обставин, суд вважає, ща наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved