Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2026 року звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем [PERSON] , зареєстрований 22.12.2006 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Позивач посилається на те, що підставою для розірвання шлюбу є відсутність спільних інтересів, наявність різних поглядів на життя та обов`язки, відсутність взаєморозуміння. Подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного, а тому позивач просить розірвати шлюб. Ухвалою суду від 23.02.2026 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Зазначив, що вони фактично з відповідачем не живуть однією сім`єю з 2021 року; не мають спільного бюджету; він має іншу жінку та вважає, що зберегти шлюб вже неможливо, жити в сім`ї з відповідачкою не хоче. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала з приводу задоволення позовних вимог. Зазначила, що вона не дає згоди на розірвання шлюбу до того часу, поки не вирішиться питання з оплатою навчання повнолітнього сина за кордоном. Вони окремо їздять на дачу, окремо харчуються, але чоловік продовжує жити в їх квартирі. Вважає, що вони зможуть налагодити стосунки з позивачем, вона буде його поважати та називати по імені та по батькові. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Із свідоцтва про шлюб, що було видане Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, вбачається, що сторони 22.12.2006 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 262 (а.с.4). В судовому засіданні було встановлено, що подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримують. Судом також встановлено, що спір про майно між сторонами відсутній, неповнолітніх дітей у подружжя немає. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Частиною 3 статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини з відповідачкою, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому суд, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 207/1381/18. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо заперечень відповідача проти розірвання шлюбу, то суд оцінює їх критично та не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову. Суд виходить з того, що сім`я це добровільний союз, який передбачає наявність згоди та взаємного бажання обох сторін на його збереження. Тому, незгода [PERSON] на розірвання шлюбу не може бути підставою для відмови в позові, оскільки це буде суперечити інтересам позивача. З огляду на бажання позивача розірвати шлюб, збереження сім`ї є неможливим, оскілки шлюб фактично припинив своє існування. Суд також враховує, що відповідно до положень статті 24 СК України примушування до шлюбу не допускається. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому він підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved