Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» Степанчук О.А. звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22.04.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] укладений кредитний договір № 37101-04/2024, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти. 25.07.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладений договір факторингу № 25072024, за умовами якого ТОВ «Аванс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні йому права вимоги до боржників, у тому числі й до відповідача. [PERSON] умови договору не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 20 475 грн., яка складається з наступного: 7000 грн. за основною сумою боргу, 9975 грн. за відсотками. Посилаючись на викладені вище обставини, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 37101-04/2024 в сумі 20475 гривень, з яких: 7000 грн. за основною сумою боргу, 9975 грн. за відсотками та судові витрати. Ухвалою судді від 02.02.2026 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 11.02.2026 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі, проти винесення заочного рішення суду не заперечував, про що зазначив у прохальній частині позовної заяви. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлена, шляхом надсилання судової повістки, позовної заяви з додатками та ухвали про відкриття провадження у справі за місцем проживання, до суду не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню частково на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що 22.04.2024на підставі заявки-анкети (а.с.14) між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] укладений договір про надання фінансового кредиту 37101-04/2024. За умовами договору відповідач отримав кредитні кошти в сумі 7000 грн. строком на 120 днів (з 22.04.2024 по 19.08.2024) та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 1,5% в день. Договір укладений в електронному виді (а.с.5-9,13). Згідно з Графіком платежів загальна вартість кредиту становить 19 600 грн. (а.с.10). Відповідач був ознайомлений з Паспортом споживчого кредиту (а.с.11-12). На виконання умов договору відповідачу було перераховано грошові кошти в сумі 7000 грн на картку № [NUMBER] за допомогою сервісу онлайн платежів «iPay.ua» (а.с.18). Згідно з дослідженим розрахунком сума заборгованості складає 20475 грн., яка складається з наступного: 7000 грн. за тілом кредиту, 13475 грн. за процентами (а.с.16). 25.07.2024 між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) та ТОВ «Аванс Кредит» (Клієнт) укладений договір факторингу № 25072024. За умовами договору Фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу), а клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (позику), плату за позикою (плату за процентною ставкою), процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить клієнту. Перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі (а.с.19-23). Згідно з актом прийому-передачі Реєстру Боржників від 25.07.2024 за договором факторингу № 25072024 від 25.07.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло реєстр боржників (а.с.24). На підставі укладеного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 37101-04/2024 на суму 20475 грн. (а.с.25,26). 25.07.2024 відповідачу направлено повідомлення про відступлення права вимоги (а.с.15). За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч.1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку про укладеність вищевказаного кредитного договору позики між відповідачем та ТОВ «Аванс Кредит» та невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в позику коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаними кредитними договорами за договорами факторингу та відступлення прав вимоги. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору позики. Зазначений договір недійсними не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним установленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме нормам чинного законодавства. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною відповідача не надано будь-яких доказів в розумінні положень ст.ст.76-81 ЦПК України на спростування даних обставин як на підтвердження своїх заперечень проти позову. Дослідженими судом матеріалами справи підтверджується, що відповідачка [PERSON] в електронній формі уклала договір позики з ТОВ «Аванс Кредит» за умовами якого у безготівковій формі отримав у кредит грошові кошти в сумі 7000 грн.. Зобов`язання щодо повернення отриманих у позику грошових коштів відповідачка не виконала, тому виникла заборгованість за тілом кредиту в сумі 7000 грн., яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, який отримав право грошової вимоги на підставі договору факторингу. Згідно з умовами договору позики, сторони узгодили, що відповідач сплачує відсотки за користування кредитом в розмірі 1,5% в день (п.1.4.1 Договору). Як вбачається з дослідженого судом розрахунку у суму заборгованості за відсотками 13475 грн. входить 525 грн. відсотки, 9450 грн. прострочені відсотки, 3500 грн. штрафи. Між тим, на моменту укладення кредитного договору 22.04.2024, згідно з ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Таким чином відсотки за період строку кредитування 120 днів повинні бути нараховані в розмірі 1% за кожен день користування, тобто в сумі 8400 грн.. На підставі викладеного з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки в межах строку кредитування за 120 дні за відсотковою ставкою 1% за кожен день користування кредитом в сумі 8400 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню частково. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково (на 75%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2271 грн..

Outcome: partial