Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

15 січня 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 138 125 гривень та судових витрат. Обґрунтування позовних вимог. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 грудня 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем укладено кредитний договір №1192096, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 25 000 грн та зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування ним у встановлені договором строки. Позивач зазначає, що первісний кредитор виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, однак відповідач належним чином зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. 21 червня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу, на підставі якого позивач набув право вимоги за вказаним кредитним договором. Станом на момент звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором становить 138 125 грн, з яких: 25 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 113 125 грн - заборгованість за процентами. У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 138 125 грн; судові витрати, зокрема судовий збір у сумі 2 662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8 000 грн. Процесуальні дії і рішення у справі. Ухвалою суду від 21 січня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання, визначено строки для подання заяв по суті справи, призначено судове засідання. В судове засідання представник позивача не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У позовній заяві просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив. Відзив на позов не подав. За таких обставин суд розглянув справу за відсутності сторін та ухвалює у справі заочне рішення на підставі наявних матеріалів. Фактичні обставини справи, встановлені судом за доказами. Судом на підставі наданих сторонами доказів, досліджених у їх сукупності, встановлено наступні фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (кредитодавець) та [PERSON] (споживач, позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту №1192096 за продуктом «NewShort», що підтверджується копією договору, долученою до матеріалів справи. Відповідно до пункту 7.1 договору, його укладення здійснювалося в електронній формі через інформаційно-комунікаційну систему кредитодавця шляхом підписання електронними підписами сторін, що узгоджується із положеннями Закону України «Про електронну комерцію». Факт укладення договору саме відповідачем підтверджується також довідкою про ідентифікацію (стор. 13 додатків), відповідно до якої позичальник здійснив акцепт договору шляхом введення одноразового ідентифікатора Т978, надісланого на номер телефону [NUMBER] , що відповідає вимогам пункту 7.4 договору щодо порядку підписання електронного правочину. Згідно з пунктом 1.2 договору, сума кредиту становить 25 000 грн, а строк користування кредитом - 360 днів, що також підтверджується паспортом споживчого кредиту. Відповідно до пункту 2.1 договору, кредитні кошти надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок позичальника, у тому числі із використанням реквізитів платіжної картки. На підтвердження факту перерахування кредитних коштів судом досліджено лист платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК», згідно з яким 23 грудня 2023 року на картковий рахунок відповідача було зараховано 25 000 грн, що підтверджує належне виконання кредитодавцем своїх зобов`язань щодо видачі кредиту. Згідно з умовами договору, проценти за користування кредитом є платою за користування кредитними коштами та нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кожен день користування кредитом (п. 3.1 договору). Як вбачається з паспорта споживчого кредиту, стандартна процентна ставка становить 2,50 % на день, а у випадку прострочення - 3,50 % на день, що свідчить про істотну вартість користування кредитом та має значення для оцінки співмірності заявлених вимог. Згідно з пунктом 1.5 договору, графік платежів та порядок повернення кредиту визначаються додатком до договору, який є його невід`ємною частиною. Такий графік містить деталізований розрахунок платежів, включаючи суму основного боргу та процентів. Відповідно до пункту 1.5.2 кредитного договору сторонами передбачено застосування зниженої процентної ставки у розмірі 0,875 % на день, яка є індивідуальною та застосовується за умови дотримання позичальником визначених договором вимог, зокрема щодо своєчасного внесення платежів у встановлений строк. Умовами цього пункту також передбачено, що у разі виконання позичальником відповідних умов проценти за користування кредитом підлягають перерахунку із стандартної процентної ставки на знижену за відповідний період користування кредитом, тоді як у випадку невиконання таких умов застосовується стандартна процентна ставка без знижки. Як вбачається з наданого графіка платежів та розрахунку заборгованості, на початковому етапі користування кредитом нарахування процентів здійснювалося саме із застосуванням зниженої процентної ставки, що вплинуло на розмір перших платежів за договором. Водночас із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач не здійснював належних платежів у рахунок погашення кредиту, у зв`язку з чим відбулося систематичне збільшення заборгованості за рахунок нарахування процентів. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав обов`язок щодо повернення кредиту та сплати процентів, передбачений пунктами 4.1, 6.1 договору, що призвело до виникнення простроченої заборгованості. Згідно з розрахунком заборгованості, станом на момент звернення до суду загальний розмір заборгованості становить 138 125 грн, з яких 25 000 грн - основний борг, 113 125 грн - нараховані проценти. Суд також встановив, що 21 червня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №21062024, відповідно до якого первісний кредитор відступив право грошової вимоги за вказаним кредитним договором новому кредитору - позивачу у справі. Так, відповідно до договору факторингу №21062024 від 21 червня 2024 року, укладеного між ТОВ «Селфі Кредит» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (фактор), первісний кредитор передав, а позивач набув право вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №1192096 від 23 грудня 2023 року, укладеним із відповідачем. Згідно з умовами зазначеного договору факторингу, до фактора переходять усі права первісного кредитора у відповідних зобов`язаннях, включаючи право вимоги основного боргу, процентів, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених кредитними договорами. Факт передачі прав вимоги за договором факторингу підтверджується також актом приймання-передачі реєстру боржників від 21 червня 2024 року, відповідно до якого первісний кредитор передав, а фактор прийняв реєстр боржників, що містить відомості про боржників та їх зобов`язання, у тому числі щодо відповідача у цій справі. З наданого витягу з реєстру боржників до договору факторингу (долученого до матеріалів справи) вбачається, що до такого реєстру включено зобов`язання відповідача за кредитним договором №1192096 від 23 грудня 2023 року, що свідчить про індивідуалізацію переданого права вимоги саме щодо відповідача. Крім того, матеріали справи містять платіжну інструкцію від 21 червня 2024 року, відповідно до якої ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» здійснило оплату на користь первісного кредитора на виконання умов договору факторингу, що підтверджує реальність та оплатний характер відступлення права вимоги. Зазначені документи у своїй сукупності підтверджують факт укладення договору факторингу, передачу реєстру боржників та перехід до позивача права вимоги за спірним кредитним договором, у зв`язку з чим саме позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах. Крім того, матеріали справи містять досудову вимогу, направлену відповідачу, якою останнього повідомлено про наявність заборгованості та необхідність її погашення, однак доказів її виконання суду не надано. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд. а) щодо правовідносин сторін Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Враховуючи положення частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до частин першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно із статтею 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про належне укладення вищевказаного кредитного договору в електронній формі шляхом підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так у постанові від 16 грудня 2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове рішення про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладення сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 у справі № 234/7159/20. За таких підстав суд вважає, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] 23 грудня 2023 року було укладено договір № 1192096 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у електронній формі. З огляду на викладене, на підставі укладеного сторонами договору в електронній формі, який вважається таким, що укладений у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частини першої статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Судом встановлено, що ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання перед відповідачем за Договором № 1192096 виконало та надало йому кредитні кошти в сумі 25 000,00 грн, що підтверджується листом платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК». Однак, всупереч умовам Договору № 1192096, відповідач не виконав свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 138125 гривень, у тому числі: 25 000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 113 125 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом. Натомість належних та допустимих доказів на спростування обставин, зазначених у позові, а також доказів погашення заборгованості у строки, визначені умовами вищевказаного кредитного договору, відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. б) щодо відповідності проведеного розрахунку та підстав стягнення заборгованості. Щодо тіла кредиту. Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору №1192096 від 23 грудня 2023 року відповідач отримав від кредитодавця грошові кошти у розмірі 25 000 грн, що підтверджується наданими позивачем доказами, зокрема інформацією платіжного провайдера про зарахування коштів на платіжний засіб відповідача. За змістом статей 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит у розмірі та у строки, визначені договором. Разом з тим судом встановлено, що відповідач зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів належним чином не виконав, доказів їх повернення суду не надав, а матеріали справи таких доказів не містять. За таких обставин, враховуючи встановлений факт отримання відповідачем кредитних коштів та відсутність їх повернення, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 25 000 грн є доведеними та підлягають задоволенню. Щодо процентів за користування кредитом. Вирішуючи спір у частині стягнення процентів за користування кредитом, суд виходить з такого. Відповідно до статей 1048, 1054 ЦК України проценти є платою за користування кредитними коштами, а їх розмір та порядок нарахування визначаються договором. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 10561 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються залежно від кредитного ризику, попиту і пропозицій на кредитному ринку, строку користування кредитом та інших факторів, однак такі умови мають відповідати вимогам закону. Встановлено, що сторонами у кредитному договорі визначено фіксовану процентну ставку, зокрема стандартну у розмірі 2,5 % на день, а також передбачено можливість застосування зниженої процентної ставки за умови належного виконання позичальником зобов`язань. Як убачається з матеріалів справи, позивач здійснив нарахування процентів за весь період користування кредитом виходячи зі стандартної процентної ставки 2,5 % на день, починаючи з дати видачі кредиту, що саме по собі відповідає умовам договору у зв`язку з невиконанням відповідачем умов застосування зниженої ставки. Водночас суд зазначає, що правовідносини сторін є відносинами у сфері споживчого кредитування, а тому підлягають регулюванню, окрім норм ЦК України, також Законом України «Про споживче кредитування». Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року, статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено положенням, відповідно до якого максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Разом з тим пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено перехідний період, відповідно до якого: ?протягом перших 120 днів з дня набрання чинності Законом максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5 %; ?протягом наступних 120 днів - 1,5 %; ?надалі - 1 %. Передбачений п. 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» перехідний період у 240 днів із дозволеною ставкою: 120 днів 2,5%, 120 днів 1,5%, поширюється лише на договори, укладені до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності. Про це зазначено у ч. 2 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Оскільки спірний договір укладено 23 грудня 2023 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» у системному зв`язку з частиною 2 розділу II зазначеного Закону. Отже, за укладеними до 24 грудня 2023 року договорами про споживче кредитування починаючи з 24 грудня 2023 року: до 22 квітня 2024 року (включно) допустима ставка становить до 2,5 % на день; з 23 квітня 2024 року - не більше 1,5 % на день; з 21 серпня 2024 року - не більше 1 % на день. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Крім того, відповідно до ч. 3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Отже. незважаючи на те, що розмір процентів визначається умовами договору, він не може перевищувати граничні розміри, встановлені законом. З наданого позивачем розрахунку заборгованості судом встановлено, що проценти за користування кредитом нараховані за ставкою 2,5 % на день за весь період з 23 грудня 2023 року по 21 червня 2024 року, тобто у тому числі за період після 23 квітня 2024 року, коли максимальний розмір денної процентної ставки вже становив 1,5 %. Таким чином, у частині нарахування процентів за період після 23 квітня 2024 року розрахунок позивача не відповідає вимогам закону. У постанові об`єднаної палати КГС ВС від 02 жовтня 2020 року № 911/19/19, Верховний Суд зазначив, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що проценти за користування кредитом підлягають перерахунку: ?за період з 23 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року - за ставкою 2,5 % на день (у межах допустимого законом розміру); ?за період з 23 квітня 2024 року по 21 червня 2024 року - за ставкою 1,5 % на день. Враховуючи розмір тіла кредиту 25 000 грн та тривалість відповідних періодів, суд визначає обґрунтований розмір процентів: ?за період з 23.12.2023 по 22.04.2024 (120 днів): 25 000 грн ? 2,5 % ? 120 днів = 75 000 грн; ?за період з 23.04.2024 по 21.06.2024 (60 днів): 25 000 грн ? 1,5 % ? 60 днів = 22 500 грн. Загальний розмір процентів, що підлягає стягненню, становить 97 500 грн. Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів підлягають задоволенню частково - у межах 97 500 грн, тоді як у решті, що перевищує встановлені законом граничні розміри процентної ставки, у задоволенні позову слід відмовити. в) щодо судових витрат Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: із заявлених 138 125 грн підлягає стягненню 122 500 грн (25 000 грн - тіло кредиту, 97 500 грн - проценти), що становить 88,7 % від заявлених вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, тобто 88,7 % від 2 662,40 грн, що становить 2 361, 22 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України до судових витрат належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу має бути співмірним зі складністю справи, обсягом наданих послуг та часом, витраченим адвокатом. Разом з тим, за змістом частини п`ятої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу. Отже, зменшення судом витрат на професійну правничу допомогу можливе виключно за наявності відповідного клопотання іншої сторони. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у яких зазначено, що суд не вправі зменшувати розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи за відсутності відповідного клопотання сторони. Як убачається з матеріалів справи, позивач заявив до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн, на підтвердження чого надав відповідні докази їх понесення. Водночас відповідач не подав клопотання про зменшення таких витрат та не надав доказів їх неспівмірності. За таких обставин, враховуючи відсутність клопотання про зменшення витрат, суд приходить до висновку про наявність підстав для їх стягнення. Разом з тим, враховуючи часткове задоволення позову, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам, тобто у розмірі 88,7 % від 8 000 грн, що становить 7 096, 02 грн. Висновок за результатами розгляду справи Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши правову оцінку спірним правовідносинам, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню: у частині стягнення тіла кредиту - повністю, у частині стягнення процентів - у перерахованому судом розмірі, а судові витрати підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial