Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] 02.06.2025 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коленченко Ганна Миколаївна, Служба у справах сім`ї та дітей Святошинського району міста Києва про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, яким просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 5/2023 серії НСО № 098179, зареєстрованого в реєстрі за № 700; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 5/2023 серії НСО № 098180, зареєстрованого в реєстрі за № 701; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 5/2023 серії НСО № 098181, зареєстрованого в реєстрі за № 702; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 5/2023 серії НСО № 098182, зареєстрованого в реєстрі за № 703; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 5/2023 серії НСО № 098183, зареєстрованого в реєстрі за № 704; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 5/2023 серії НСО № 098184, зареєстрованого в реєстрі за № 705. Свої вимоги мотивує тим, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 09.10.2023 року було видано: свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098179, зареєстрованого в реєстрі за № 700 на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098180, зареєстрованого в реєстрі за № 701 на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098181, зареєстрованого в реєстрі за № 702 на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098182, зареєстрованого в реєстрі за № 703 на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098183, зареєстрованого в реєстрі за № 704 на 1/2 частку страхової виплати ПрАТ «МетЛайф», грошових вкладів в АТ «Укрсиббанк», АТ КБ «Приватбанк» на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098184, зареєстрованого в реєстрі за № 705 на 1/2 частку страхової виплати ПрАТ «МетЛайф», грошових вкладів в АТ «Укрсиббанк», АТ КБ «Приватбанк». Зазначає, що неповнолітній син позивача [PERSON] , [INFO] , перебував на утриманні померлого вітчима, прийняв спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] і має в ній свою частку, яка не врахована нотаріусом при оформленні спадщини позивачу та відповідачу на майно спадкодавця. Вказала, що нотаріус не врахував при оформленні спадщини, що позивач має право на майно, що знаходилося (знаходиться) у спільній сумісній власності у неї із спадкодавцем чоловіком [PERSON] , яке не розділено між ними, а договір про виділення часток позивача та спадкодавця не укладався. Ця частина належіть їй у розмірі на правах спільної сумісної власності, а отже справедливий обсяг (предмет) спадкового майна складає лише від майна, зазначеного у оскаржених свідоцтвах про право на спадщину». Зазначила, що позивач оспорює батьківство [PERSON] щодо неповнолітньої доньки [PERSON] , 2012 р.н., оскільки остання зачата поза шлюбом та народилася хоч і під час формального шлюбу жінки та чоловіка, але таке сталося поза межами сім`ї, що встановлено судом у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 14 грудня 2014 року у справі №759/14774/14-ц. Посилаючись на ст.ст. 1268, 1269, ч. 2 ст. 1272, ч.ч. 2-4 ст. 1273, ст. 1301 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги, оскільки були порушені законні права та інтереси позивача. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 09.06.2025 року було відкрито провадження у даній справі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. В судовому засіданні відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду 11.07.2025 року відзиві. В судове засідання приватний нотаріус КМНО Коленко Г.М. не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, просила розглядати справу у її відсутність. В судове засідання представник Служби у справах сім`ї та дітей Святошинського району міста Києва не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подав до суду заяву, якою просить розгляд справи провести за відсутності представника служби та ухвали рішення в інтересах та на користь дітей. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, допитавши в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 3379 Відділу реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, батьками якого записані: [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 40). [INFO] народилась [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 1543 Відділу реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, батьками якої записані: [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 36). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.11.2016 року у цивільній справі № 759/11477/16 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (т. 1 а.с. 44). З матеріалів справи вбачається, що 12.04.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що свідчить актовий запис № 170 Святошинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) (т. 1 а.с. 39). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис № 4036 Київського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) (т.2 а.с. 7). 06.04.2023 року приватним нотаріусом КМНО Коленченко Г.М. було відкрито спадкову справу № 5/2023 за заявою [PERSON] (т.2 а.с. 4). 01.06.2023 року [PERSON] було подано приватному нотаріусу КМНО Коленченко Г.М. заяву про прийняття спадщини в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 69). 09.10.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коленченко Г.М. було видано: свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098179, зареєстрованого в реєстрі за № 700 на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098180, зареєстрованого в реєстрі за № 701 на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098181, зареєстрованого в реєстрі за № 702 на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098182, зареєстрованого в реєстрі за № 703 на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098183, зареєстрованого в реєстрі за № 704 на 1/2 частку страхової виплати ПрАТ «МетЛайф», грошових вкладів в АТ «Укрсиббанк», АТ КБ «Приватбанк» на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСО № 098184, зареєстрованого в реєстрі за № 705 на 1/2 частку страхової виплати ПрАТ «МетЛайф», грошових вкладів в АТ «Укрсиббанк», АТ КБ «Приватбанк». Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є двоюрідною сестрою позивача і їй відомо що з кінця 2015 року її сестра почала спільно проживати з [PERSON] в квартирі по [ADDRESS] . Зазначала, що приблизно через 3 роки сестра з останнім та її сином [PERSON] переїхали в квартиру по [ADDRESS] . Рідний батько [PERSON] не піклувався про сина і всі обов`язки батька взяв [PERSON] . Стверджувала що на початку 2021 року [PERSON] вказував їй на те, що бажає зробити ДНК тест щодо своєї доньки [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є подругою відповідачки, знає її близько 30 років, дружили. Стверджувала в 2015-2016 року відповідачка почала спільно проживати з [PERSON] . Спочатку жили на [ADDRESS] в квартирі відповідачки. В подальшому у 2022 році зареєстрували шлюб. Стверджувала що відносини відповідачки з [PERSON] були прекрасні. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона дуже давно знає [PERSON] . В 2006 року остання її познайомила з [PERSON] оскільки вони зустрічались. В 2011 році було зареєстровано шлюб між ними та у них народилась донька [PERSON] , щодо якої батько завжди піклувався про неї. Особисто бачила [PERSON] коли він гуляв з коляскою у парку. Зазначала, що родина проживала по [ADDRESS] , де спільними зусиллями робили ремонт, арку у кухні. Знає, що потім шлюб було розірвано. В 2016 року зустрічала [PERSON] , він розказував що був в АТО. В подальшому в 2017 році зустрічала його з дівчиною [PERSON] , яку представив як нову дівчину. Більше не бачились, була тільки на його похоронах. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що рідна сестра [PERSON] . Вказувала на те, що в 1998 році що сестра її познайомила її з [PERSON] з яким в подальшому сестра почала зустрічатись. В 2011 році вони зареєстровали шлюб. Потім народилась донька [PERSON] . Родина жила по [ADDRESS] . За час спільного проживання вони замінили вікна, поставили бойлер, зробили арку на кухні. Зазначала, що коли дитини народилась [PERSON] забирав її з пологового будинку. [PERSON] доньку [PERSON] завжди визнавав, піклувався про неї. В подальшому їх шлюб було розірвано, але як з сестрою так і дитиною [PERSON] завжди спілкувався. В 2015 році [PERSON] забрав до себе проживати свою сестру [PERSON] , яку з родиною вона особисто бачила в квартирі на [ADDRESS] в травні 2018 року. Позивачка та її син в квартирі не проживали. Cтаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту ( постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування ( пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом відносяться: діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18)). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). Свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані; недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. За згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (стаття 1300 ЦК України). Передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України). Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним (див. пункти 99 - 103 постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі». В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України ( правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12)). Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину); законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки; спадкоємець який прийняв спадщину може пред`являти віндикаційний позов; за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею; у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним свідоцтвом і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Позивачем будь-яким чином не доведено, що особа, якій видані спірні свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , не мали права на спадкування. Крім того, відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. На підтвердження факту спільного постійного проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] з [PERSON] на час відкриття спадщини позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON] [INFO] не був зареєстрований за місцем реєстрації померлого вітчима [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] [INFO] не є рідним сином спадкодавця, то у відповідності до ст. 1261 ЦК України, останній не належить до спадкоємців першої черги спадкоємців за законом. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням вищевикладеного, враховуючи, що позивачкою не доведено наявність у неї та її сина порушеного права та/або законного інтересу, а відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. В судовому засіданні достовірно встановлено, що оскаржувані свідоцтва про право на спадщину за законом, були видані нотаріусом у відповідності до чинного законодавства України, а тому відсутні правові підстави для їх скасування. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. З врахуванням вищевикладеного у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed