Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» Руденко К.В. звернувся до Богуславського районного суду Київської області з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 19992 від 28.09.2024 по нарахованим та несплаченим процентам у розмірі 25200,00 грн. за період з 28.09.2024 по 23.09.2025, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. та правничої допомоги у розмірі 10000 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 28.09.2024 між ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №19992 в електронній формі шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи на веб-сайті https://procent.com.ua. За умовами договору відповідачу було надано кредит у розмірі 7000,00 грн строком на 730 днів - до 28.09.2026 шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ «СЕНС БАНК», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % від суми кредиту за кожен день користування (365,00 % річних). Укладення договору відбулося шляхом реєстрації відповідача в особистому кабінеті на сайті товариства, заповнення анкети із зазначенням персональних даних, реквізитів платіжної картки, підтвердження номера мобільного телефону та акцепту умов договору шляхом введення одноразового ідентифікатора, який був надісланий на вказаний номер телефону. Відповідач зобов`язався повернути суму кредиту та сплачувати проценти відповідно до умов договору, однак належним чином зобов`язання не виконує, у зв`язку із чим станом на 25.09.2025 утворилася заборгованість у сумі 25200,00 грн, яка складається виключно з нарахованих та несплачених процентів за період з 28.09.2024 по 23.09.2025, яку просить стягнути у судовому порядку з відповідача на користь позивача. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2025 позовну заяву передано на розгляд судді Романенко К.С. Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області від 26.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом та відзив на позовну заяву не надав. Суд, розглянувши матеріали справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступних висновків. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 28.09.2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та [PERSON] укладено кредитний договір №19992, за умовами якого відповідачу надано грошові кошти у розмірі 7000,00 грн строком на 730 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,00 % за кожен день користування кредитом (365 % річних). Факт укладення договору, отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується. Позивач просить стягнути з відповідача 25200,00 грн прострочених процентів за користування кредитом за період з 28.09.2024 по 23.09.2025. Вимога про дострокове повернення тіла кредиту позивачем не заявляється. Отже, між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та відповідачем укладено кредитний договір електронній формі з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та Цивільного кодексу України (ст. 205, 207 ЦК України; ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно зі ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг№ 2664-ІІІ від 12.07.2001 року договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг"; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". Згідно із ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 нього Закону: заповнення формуляра заяви (форми про прийняття такої пропозиції в електронній формі, шо підписується в порядку, передбаченому ст.12 нього Закону: вчинення дій, шо вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний Договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Можливість укладення договору вищевказаним способом також підтверджується правовою позицією Верховного Суду, яка записана у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі N0 404/502/18 провадження N0 61-8449св19 від 23 березня 2020 року (Верховний Суд практично застосував умови договору з застосуванням електронного цифрового підпису щодо кредитування, які розміщені на вебсайті кредитодавця. Паперовий екземпляр не був підписаний, лише електронний договір). Згідно зі ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-УІІІ договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», № 851-ІУ а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію» № 675-УІІІ. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-УШ зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» № 851-ІУ). Таким чином відповідач прийняв умови та правила надання банківських послуг, кредитний договір № 5925-1423-2 був підписаний електронним цифровим підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора, що є однією із форм укладення кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У відповідності з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідач добровільно здійснив реєстрацію в інформаційній системі кредитора, ознайомився з умовами договору та Правилами кредитування, підтвердив свою особу та акцептував умови договору шляхом проставлення електронного підпису, що свідчить про належний та усвідомлений волевиявлення на укладення правочину. Згідно з умовами договору та доданим до справи графіком платежів, відповідач зобов`язаний сплачувати процентну винагороду за користування кредитом у розмірі 1 % щоденно від суми кредиту, що встановлено сторонами у договорі та не перевищує граничного значення, передбаченого частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %). Судова практика підтверджує, що правила про обмеження розміру процентної ставки застосовуються і до договорів, укладених до набрання чинності змінами до Закону України «Про споживче кредитування», якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим законом. З наданої АТ «СЕНС БАНК» інформації, судом встановлено, що відповідач є клієнтом банку, на ім`я відповідача [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , емітовано платіжну карту маска якої [NUMBER] , рахунок до картки № [NUMBER] , фінансовий номер телефону за платіжною карткою [NUMBER] . Згідно виписки з рахунку клієнта №077369-2026/0213, відкритого до платіжної карти 4102-32ХХ-ХХХХ-2306, що належить [PERSON] , за період з 28.09.2024 по 03.10.2024 дійсно було зарахування 7000,00 грн. 28.09.2024. Судом встановлено, що відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повернення процентів у строки та розмірах, передбачених графіком платежів, що призвело до виникнення заборгованості за нарахованими процентами. Такі дії відповідача (неналежне виконання зобов`язань) є порушенням умов договору та норм Цивільного кодексу України, зокрема статей 526, 530, 610, 629 ЦК України, які передбачають обов`язковість належного виконання зобов`язань відповідно до їх змісту та умов договору. Суд звертає увагу, що умови кредитного договору, в яких сторони погодили розмір процентної ставки та порядок її нарахування, є договірними умовами, узгодженими між сторонами на момент укладення договору та не суперечать імперативним нормам законодавства. Відповідно до численної судової практики, кредитні правовідносини, включно з нарахуванням процентів за користування кредитом, регулюються положеннями ЦК України та Законом України «Про споживче кредитування», а кредитні договори, укладені в електронній формі із застосуванням підпису, мають юридичну силу письмового договору та можуть бути підставою для стягнення заборгованості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, у встановлений договором та законом терміни, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, заходів, направлених на погашення заборгованості по кредиту та відсотків не вчиняв, що призвело до виникнення заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не здійснював своєчасну сплату періодичних платежів з 28.09.2024, у зв`язку з чим виникла прострочення виконання зобов`язання. Разом з тим, спірні правовідносини є споживчими, оскільки кредит надано фізичній особі для задоволення особистих потреб, а тому на них поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з частиною п`ятою статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит загальний розмір суми, що підлягає сплаті споживачем у зв`язку з таким порушенням, не може перевищувати подвійного розміру суми, одержаної споживачем за договором. Зазначена норма є імперативною та підлягає застосуванню судом незалежно від заявленої правової позиції сторін. На підставі викладеного, суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором щодо несплати нарахованих процентів за користування кредитом у розмірах та строки, передбачені цим договором, та приходить до висновку про задоволення позову та стягнення відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 28.09.2024 по 23.09.2025 у розмірі 25200,00 грн. За змістом ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн., суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас, за змістом ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved