Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

В листопаді 2025 р. до Подільського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у травні 2024 року до [PERSON] звернувся його знайомий [PERSON] з проханням дати грошові кошти у борг. [PERSON] та [PERSON] були знайомі з дитинства, позивач вважав відповідача порядною людиною, тому не мав сумнівів у тому, щоб допомогти йому. 06 травня 2024 року [PERSON] попросив у [PERSON] позику в сумі 2 500 гривень, пояснивши, що має тимчасові фінансові труднощі. [PERSON] погодився допомогти, адже довіряв йому. Згодом, 26 серпня 2024 року, відповідач знову звернувся до позивача з проханням позичити ще 14 000 гривень. Відповідач запевнив, що поверне всі кошти найближчим часом. Враховуючи знайомство, Позивач погодився й цього разу. Через деякий час, 08 листопада 2024 року, [PERSON] знову попросив у [PERSON] в борг 12 046 гривень. Того ж дня, за власною ініціативою Відповідача, було оформлено розписку від 08.11.2024 року, у якій [PERSON] підтвердив отримання всіх попередніх сум та зобов`язався повернути їх у визначений строк. На початку наступного року відповідач знову звернувся з проханнями про позику. Так, 19 січня 2025 року він попросив 7 000 гривень, 23 січня - ще 5 000 гривень, 29 січня - 25000 гривень, а 17 лютого - додатково 2 000 гривень. Після отримання цих сум [PERSON] запропонував скласти письмову розписку для підтвердження своїх зобов`язань. Того ж дня, 17.02.2025 року, була оформлена розписка на всі зазначені суми. Надалі, у березні та квітні 2025 року відповідач ще двічі звертався до Позивача з проханнями надати йому гроші в борг: 18 березня 2025 року [PERSON] позичив [PERSON] 5 000 (п`ять тисяч) гривень, а 16 квітня 2025 року - 2 454 (дві тисячі чотириста п`ятдесят чотири) гривні. Для гарантії повернення цих коштів була складена окрема розписка, у якій Відповідач власноруч підтвердив отримання зазначених сум. Протягом усього цього часу [PERSON] діяв добросовісно, спираючись на довіру та запевнення Відповідача, що він поверне всі отримані кошти. Однак Відповідач свої зобов`язання за договором та вказані в боргових розписках строки не виконав. Позивач неодноразово звертався до нього з вимогою повернути кошти, проте Відповідач гроші не повертає, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до розписки від 08.11.2024, у випадку неповернення у вказаний термін за цією розпискою грошових коштів, відповідач зобов`язується виплачувати 4% в день від суми 28 548 (двадцять вісім тисяч п`ятсот сорок вісім) 00 коп. до повного погашення боргу та процентів. Відповідно до Договору-розписки від 17.02.2025, у випадку неповернення у вказаний термін цією розписки зобов`язується виплачувати 4% в день від суми 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) 00 коп. до повного погашення боргу та проценті Відповідно до Договору-розписки від 16.04.2025, у випадку неповернення у вказаний термін боргу за цією розпискою, відповідач зобов`язується виплачувати 4% в день від суми 7454 (сім тисяч чотириста п`ятдесят чотири) 00 коп. до повного погашення боргу та процентів. Позивач навів розрахунок боргу станом на 31.10.2025 року, загальна сума вимог дорівнює 731 730 гривень 80 коп. яка складається: заборгованість за договорами позики грошей: 75 000,00 гривень 00 коп.; пеня у розмірі 4% від суми за кожен день прострочення: 643 230 гривень 80 коп. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] , у якому просив стягнути з останнього суму у розмірі 731 730,80 гривень 00 коп. яка складається із заборгованості за договором позики грошей: 75 000,00 гривень 00 коп.; та пені у розмірі 4% від суми за кожен день прострочення: 643 230,80 гривень 00 коп. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 14.11.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін. У судове засідання з`явився позивач. Позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, продемонстрував суду оригінали розписок про отримання у борг 75 000, 00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи. Пояснив, що відповідач 06.05.2024 р. брав грошові кошти у [PERSON] у сумі 2500 грн, 26.08.2024 - 14 000 грн, 08.11.2024 - 14 000 грн. 08.11.2024 р. написав розписку, якою підтвердив отримання коштів за 06.05.2024, 26.08.2024, 08.11.2024. 19.01.2025 відповідач брав грошові кошти у позивача у сумі 7 000 грн, 23.01.2025 - 5 000 грн, 29.01.2025 - 25 000 грн, 17. 02.2025 - 2 000 грн. 17.02.2025 р. [PERSON] написав розписку, якою підтвердив отримання коштів за 19.01.2025, 23.01.2025, 29.01.2025, 17.02.2025. 18.03.2025 відповідач брав грошові кошти у позивача у сумі 5 000 грн, 16.04.2025 - 2 454 грн. 16.04.2025 відповідач написав розписку, якою підтвердив отримання коштів за 18.03.2025 та 16.04.2025. Позивач пояснив, що станом на день розгляду справи борг не повернуто; починаючи з дня, наступного від дати спливу строку на повернення боргу, позивач нарахував 4% від суми боргу за кожен день прострочки як міру відповідальності за невиконання грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Зважаючи на відсутність заперечень представника позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, яка вважається належним чином повідомленою про розгляд справи відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, з можливістю ухвалення заочного рішення по справі (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позову у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 06.05.2024 р. [PERSON] здійснив переказ коштів на карту Monobank у сумі 2500 грн, 26.08.2024 у сумі 14 000 грн, 08.11.2024 - 12046 грн. В призначеннях плату відображено «Переказ особистих коштів», отримувач [PERSON] 08.11.2024 р. відповідач [PERSON] написав розписку, якою підтвердив отримання коштів за 06.05.2024, 26.08.2024, 08.11.2024. Відповідач у розписці також зазначив, що зобов`язується повернути борг у розмірі 28 546 грн. безготівковим переказом на карту [PERSON] у термін до 08.01.2025 р. Відповідач у розписці також зазначив, що у разі неповернення коштів у вказаний термін він зобов`язується виплачувати [PERSON] 4% за кожен день прострочки від суми 28546 грн. до повного погашення боргу. Також судом встановлено, що [PERSON] здійснив переказ коштів на карту Monobank 19.01.2025 у сумі 7 000 грн., 23.01.2025 - 5 000 грн, 29.01.2025 - 25 000 грн, 17.02.2025 - 2 000 грн. В призначеннях плату відображено «Переказ особистих коштів», отримувач [PERSON] 17.02.2025 р. відповідач [PERSON] написав розписку, якою підтвердив отримання коштів за 19.01.2025, 23.01.2025, 29.01.2025, 17.02.2025. Відповідач у розписці також зазначив, що зобов`язується повернути борг у розмірі 39000 грн. безготівковим переказом на карту [PERSON] у термін до 30.04.2025 р. Відповідач у розписці також зазначив, що у разі неповернення коштів у вказаний термін він зобов`язується виплачувати [PERSON] 4% за кожен день прострочки від суми 39000 грн. до повного погашення боргу. Також судом встановлено, що [PERSON] здійснив переказ коштів на карту Monobank 18.03.2025 у сумі 5 000 грн, 16.04.2025 - 2 454 грн. В призначеннях плату відображено «Переказ особистих коштів», отримувач [PERSON] . 16.04.2025 відповідач [PERSON] написав розписку, якою підтвердив отримання коштів за 18.03.2025 та 16.04.2025. Відповідач у розписці також зазначив, що зобов`язується повернути борг у розмірі 7454,00 грн. безготівковим переказом на карту [PERSON] у термін до 10.09.2025 р. Відповідач у розписці також зазначив, що у разі неповернення коштів у вказаний термін він зобов`язується виплачувати [PERSON] 4% за кожен день прострочки від суми 7454,00 грн. до повного погашення боргу. Позивач стверджує, що борг не повернуто. Доказів протилежного не надано. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст.1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом з пояснень сторін було встановлено, що між сторонами дійсно виникли правовідносини позики. Борги за розписками не повернуто, а відтак вимоги позивача ґрунтується на вимогах статей 525, 526, 530, 1046, 1047 ЦК України та підлягають задоволенню. Одночасно із заявленням вимог про повернення суми основного боргу за трьома розписками, позивач [PERSON] заявив вимогу про стягнення з відповідача 4% від суми боргу за кожен день прострочки повернення боргу, які нарахував за період з дня, наступного від дати, коли повинен був повернути борг. Таку вимогу позивач ґрунтував на вимогах статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У конкретній справі сторони передбачили розмір відсотків - 4% від суми позики за кожен день прострочки. Так, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (речення перше та друге абзацу першого частини першої статті 1048 ЦК України). Правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)). Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. У конкретному випадку сторони передбачили сплату відсотків за користування позикою з наступного дня від дати, коли борг повинен був бути повернутим. Нарахування таких відсотків підпадає під регулювання ст. 1048 ЦК України та може застосовуватися за період від дати прострочки до дати пред`явлення вимог. Отже, за розпискою від 08.11.2024 р. відповідач [PERSON] зобов`язується повернути борг у розмірі 28 546 грн. безготівковим переказом на карту [PERSON] у термін до 08.01.2025 р. Тобто, з 09 січня 2025 р. відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розмірі 28 546 грн. За період з 09.01.2025 по 31.10.2025, тобто за 297 днів, позивач нарахував 4% від суми 28 546 грн. за кожен день прострочки на суму 339126,48 грн. За розпискою від 17.02.2025 р. відповідач [PERSON] зобов`язується повернути борг у розмірі 39000 грн. безготівковим переказом на карту [PERSON] у термін до 30.04.2025 р. Тобто, з 01 травня 2025 р. відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розмірі 39000 грн. За період з 01.05.2025 по 31.10.2025, тобто за 185 днів, позивач нарахував 4% від суми 39000 грн. за кожен день прострочки на суму 288600 грн. За розпискою від 16.04.2025 відповідач [PERSON] зобов`язується повернути борг у розмірі 7454,00 грн. безготівковим переказом на карту [PERSON] у термін до 10.09.2025 р. Тобто, з 01 вересня 2025 р. відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розмірі 7454 грн. За період з 01.09.2025 по 31.10.2025, тобто за 52 дні, позивач нарахував 4% від суми 7454 грн. за кожен день прострочки на суму 15504,32 грн. Розрахунки позивача спростовані не були. Відтак, суд констатує, що позовні вимоги позивача про стягнення як суми основного боргу, так і процентів за користування коштами у розмірі 4% відсотків за кожен день користування коштами понад погоджений строк їх повернення ґрунтується на вимогах закону. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті обставини, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договорами позики, які оформлені розписками, заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідача суми позики 75 000,00 грн 00 коп. та процентів у розмірі 4% від суми позики за кожен день користування коштами до моменту пред`явлення вимоги є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Відтак, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути борг за розписками від 08.11.2024, 17.02.2025, 16.04.2025 у розмірі 75 000,00 (сімдесят п`ять тисяч) грн., а також 643 230 (шістсот сорок три тисячі двісті тридцять) грн. 80 коп. як 4 % процентів за користування коштами за період з дня, наступного від дати повернення боргу по 31.10.2025р., а всього необхідно стягнути 731 730,80 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 7317,30 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved