Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 18.03.2024 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю, у якому просив: визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на 1/5 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , яка належить [PERSON] ; визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на 1/5 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у липні 1995 року ним придбано 3/5 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] за договором купівлі-продажу. Починаючи з вказаного часу і до звернення до суду позивач проживає у вказаному будинку. Інші 2/5 частини житлового будинку належать [PERSON] (1/5 частина) та [PERSON] (1/5 частини). З часу проживання позивача у будинку співвласників інших часток він не бачив жодного разу, в спірному будинку вони не проживали, належними частинами не користувались, ремонт та обслуговування не проводили. Зі слів [PERSON] , продавця належної йому частини будинку, інші співвласники померли, проте йому не відомо ані коли, ані їх дати народження. Спадкові справи після [PERSON] , [PERSON] не заводились. Встановити факт їх смерті не можливо у зв`язку з відсутністю їх дат народження. Позивачем з часу придбання 3/5 частини домоволодіння, у всьому домоволодінні робились поліпшення житлових умов, встановлено лічильники, проведено газопостачання, тощо. Вказує, що оскільки він володіє не належною йому частиною домоволодіння добросовісно, відкрито, безперервно починаючи з липня 1995 року, тобто більше 28 років, про місцезнаходження, життєвий стан (живі чи мертві) колишні власниці йому не відомо, оформити право власності з ними шляхом оформлення договору відчуження на його користь в нотаріальному порядку він не має можливості, вказане змусило його звернутись до суду з позовом. ІІ. Виклад позиції відповідача. 04.03.2025 року представником відповідача через підсистему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. З посиланням на норми ЦК України просив відмовити у задоволенні позову. Виклад позиції позивача у відповіді на відзив. 25.03.2026 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій сторона позивача не погоджується із позицією відповідача, вважає її хибною та такою, що суперечить вимогам закону. Просив задовольнити позов з підстав вкладених у позовній заяві та відповіді на відзив. 21.11.2025 року позивачем подано пояснення, у яких позивач наполягає на обставинах викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.03.2024 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.01.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Витребувано від КП «Херсонське ДБТІ» ХОР матеріали інвентарної справи на домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] . У справі призначено підготовче засідання. 04.03.2025 року від представника відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. 04.03.2025 року від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про виклик для допиту у судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] 25.03.2025 року від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив. 29.05.2025 року на адресу суду від КП «ХБТІ» ХОР на виконання вимог ухвали суду в частині витребування доказів надійшла інвентарна справа №2455 на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 21.11.2025 року від представника позивача через канцелярію суду надійшли письмові пояснення та до матеріалів справи долучено фотознімки. У судовому засіданні 29.01.2026 року позивач, представник позивача надали пояснення по суті справи, та підтримали позовні вимоги з підстав та обставин викладених у позовній заяві та письмових заявах наданих суду в ході розгляду справи. У судовому засіданні 29.01.2026 року представник відповідача надав пояснення по суті справи та заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Для вирішення позивачем позиції щодо заявленого клопотання про допит свідків у судовому засіданні оголошено перерву до 16.02.2026 року. У судовому засіданні із занесенням до протоколу судового засідання без виготовлення окремого процесуального документу постановлено ухвалу про допит у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які у судовому засіданні у якості свідків під присягою надала свої свідчення. Після допиту свідків у судовому засіданні оголошено перерву до 05.03.2026 року. У зв`язку із перебуванням Головуючого судді на лікарняному розгляд справи не відбувся. Судове засідання призначено на 23.03.2026 року. 23.03.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява про проведення подальшого розгляду справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У судове засідання сторона позивача не з`явилась, через канцелярію суду позивач подав клопотання про проведення подальшого розгляду справи та завершення розгляду справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у раніше поданій заяві просив провести розгляд справи без участі сторони відповідача. При ухваленні рішення просить врахувати позицію відповідача викладену у відзиві на позовну заяву. Таким чином, враховуючи згоду учасників справи про завершення розгляду справи у їх відсутності, за наявних відомостей в матеріалах справи про належне повідомлення учасників справи про день, час та місце судового розгляду справи, суд постановив завершити розгляд справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. [PERSON] є власником 3/5 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 551,9 кв.м, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 04.07.1995 року, витягом з Державного реєстру речових прав №369564452 від 13.03.2024 року. Позивач за відомостями домової книги за вищевказаною адресою зареєстрований з 22.07.1995 року. Згідно листа Херсонського державного бюро технічної інвентаризації від 04.07.52006 р. №18217, за даними архіву бюро домобудівля, розташована за адресою: [ADDRESS] належить: [PERSON] 3/5 частин, [PERSON] 1/5 частина і [PERSON] 1/5 частина. Аналогічного змісту відповідь надано 26.02.2024 р. №504 КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР на адвокатський запит. На виконання ухвали суду від 22.01.2025 року в частині витребування доказів, КП «ХБТІ» ХОР 29.05.2025 року надало суду інвентарну справу на будинок [ADDRESS] , в матеріалах якої наявна інформація про власників вказаного домоволодіння, а саме: домобудівля, розташована за адресою: [ADDRESS] належить: [PERSON] 3/5 частин, [PERSON] 1/5 частина і [PERSON] 1/5 частина. За твердженням позивача у 1995 році будинок перебував у печальному та занедбаному стані, мав значні пошкодження, вибиті вікна, відсутні двері, земельна ділянка захаращена та будинок потребував капітального ремонту. Позивачем надані документи за період з 1995 року по 2024 року на підтвердження обставин поліпшення стану домоволодіння за вказаною адресою, а саме: придбання котлу; встановлення лічильників води, телефонного зв`язку, приєднання будинку до газопостачання та електромережі, проведення капітального ремонту, встановленні вікна та двері. Допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] під присягою засвідчили, що знайомі з позивачем з 1995 року. Обізнані що [PERSON] придбав будинок, який потребував ремонту. Свідок [PERSON] проживає по сусідству, у будинок на заходив, бачив, що [PERSON] ремонтує будинок. Свідок [PERSON] допомагав позивачу у відновленні будинку та приведенні його у стан придатний для життя. Якою частиною володіє [PERSON] , яку частину будинку та у кого придбав не знають, свідками цих подій не були. Що у будинку є інші співвласники і хто саме не знають. Інших співвласників не бачили. V. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Водночас, судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Так, за приписами ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Зокрема, відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнішнього володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. До вищевказаних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (див. постанови Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 15 червня 2020 року у справі № 323/2677/17, 10 лютого 2022 року, у справі № 622/284/20, від 05 червня 2023 року у справі № 368/1297/20, від 25 квітня 2023 року у справі № 465/3716/18). Крім того, у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду також зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частин 1 та 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справі встановлено, що [PERSON] , достовірно знаючи, що йому належить 3/5 частки домоволодіння, а інші 2/5 частини належать іншим співвласникам, проживав в ньому, розумів, що він володіє чужою річчю та у нього немає правових підстав для набуття права власності на 2/5 частини домоволодіння. Факт відмови інших співвласників від права власності на спірну частку домоволодіння позивачем не доведено та судом не встановлено. Проживання позивача за вищевказаною адресою не свідчить про наявність правових підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю. В той же час, самі по собі показання свідків не є підставою для встановлення правових підстав набуття права власності за набувальною давністю спірної частини домоволодіння за позивачем, оскільки надані свідчення не підтверджують безумовної умови набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Таким чином, оскільки встановлено, що позивач знав і розумів, був обізнаний про власників спірної частини домоволодіння, суд дійшов висновку, що безтитульність та добросовістність як початкові елементи заволодіння майном були відсутні, а тому підстави для визнання за позивачем права власності на спірну частину домоволодіння за набувальною давністю відсутні. Сам по собі факт відсутності власників, їх не користування спірним майном та неможливість встановлення їх правоздатності, не є підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю. Надані позивачем документи щодо здійснення ремонту, виконання робіт щодо здійснення підключень до телекомунікаційних послуг, обладнання будинку лічильниками тощо не має відношення до визнання права власності за набувальною давністю, оскільки фактично є волевиявленням власника будинку до утримання його в належному стані тощо, що також додатково є його обов`язком як власника 3/5 частин домоволодіння. Враховуючи, що умови передбачені ст. 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю відсутні суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір стягується пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed