Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Селянське (Фермерське) господарство «Єрмак» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області, в якому просить: визнати незаконним та скасувати розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №622/2004 від 11.05.2004, яким було надано членам Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак», згідно списку, а саме: [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, земельні ділянки площею 20,0 га, в тому числі 20,0 га ріллі із земель фермерського господарства «Єрмак», які розташовані на території Семенівської сільської ради безоплатно у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та затверджено технічну документацію, розроблену виробничо-комерційною фірмою «СТЕЛХЕН»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД №001983 площею 5,00 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5120886400:01:002:0359, виданого на ім`я [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав право власності на земельну ділянку площею 5,00 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5120886400:01:002:0359 за [PERSON] ; витребувати у [PERSON] , [INFO] на користь Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» (код ЄДРПОУ 22497024, місцезнаходження: 67743, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с.Розкішне, вул.Виноградна, 5) земельну ділянку площею 5,00 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5120886400:01:002:0359. Короткий зміст та обгрунтування позову Відповідно до Свідоцтва №25 від 05.03.1992 року, було зареєстровано Селянське (фермерське) господарство «Єрмак» [PERSON] . Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Селянського (Фермерського) господарства «ЄРМАК», його керівником є [PERSON] , підписант - [PERSON] . Однак, [PERSON] , який був первісним засновником СФГ «Єрмак» помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 27 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №986. В свою чергу, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , успадкувала цілісний майновий комплекс Селянського (фермерського) господарства «ЄРМАК» (код ЄДРПОУ 22497024, адреса: 67749, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Садове, вул. Лесі Українки, 24а, який складається із двох транспортних засобів: трактор колісний, марки Беларус-82.1, 2011 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , заводський № [NUMBER] ; причіп, марки (моделі) ПТС-6А, 1992 року випуску, номер [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] - його дружина [PERSON] , [INFO] . Вищезазначене підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НАВ №420875, виданого 09.10.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ластівка В.М., зареєстрованого в реєстрі за №1407. Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом економічної діяльності ФГ «Єрмак» є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Згідно Рішення №2 Засновника Селянського (Фермерського) господарства «Єрмак» від 17.05.2023 року, було призначено головою СФГ «Єрмак» [PERSON] . Згідно Рішення №1 Засновника Селянського (Фермерського) господарства «Єрмак» від 17.05.2023 року, було вирішено розподілити складений капітал між засновниками наступним чином: [PERSON] - 20% голосів на загальних зборах засновників (членів), [PERSON] - 80% голосів на загальних зборах засновників (членів). Згідно Статуту Селянського (фермерського) господарства «Єрмак» (нова редакція), затвердженого протоколом №2 Загальних зборів засновників (членів) СФГ «Єрмак» від 07.06.2023 року, місцезнаходження господарства: вулиця Виноградна, 5, с.Розкішне, Білгород-Дністровського району, Одеської області, Україна, 67743. Членами Селянського (фермерського) господарства «Єрмак» відповідно до зазначеного вище статуту є: [PERSON] , [PERSON] - засновники, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Чинною редакцією зазначеного вище статуту не передбачено можливості безпідставного виходу членів фермерського господарства зі складу СФГ «Єрмак» та можливості вилучення земельних ділянок, на які було формально оформлене право власності та які є оборотними засобами підприємства. Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД №003552, виданого 06.04.1998 року Білгород-Дністровською районною Радою народних депутатів, Селянському (фермерському) господарству «Єрмак» - голова фермерського господарства Єрмоленко Микола Федорович, Білгород-Дністровською районною Радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області України було надано у постійне користування 20,00 гектарів землі у межах згідно з планом користування. Розпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №209/2004 від 18.02.2004 року було надано дозвіл членам ФГ «Єрмак» на розробку технічної документації на земельні ділянки, згідно списку, що додається, а саме: [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, на земельні ділянки загальною площею 20,0 га, в тому числі 20,0 га ріллі із земель постійного користування ФГ «Єрмак» які розташовані на території Семенівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до Розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №622/2004 від 11.05.2004 року було надано членам ФГ «Єрмак», згідно списку, що додається, а саме: [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, земельні ділянки площею 20,0 га, в тому числі 20,0 га ріллі із земель фермерського господарства «Єрмак», які розташовані на території Семенівської сільської ради безоплатно у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та затверджено технічну документацію, розроблену виробничо-комерційною фірмою «СТЕЛХЕН». На підставі вищезазначеного розпорядження [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД №001983, на земельну ділянку площею 5,00 гау межах згідно з планом, яка розташована на території Семенівської сільської ради Білгород- Дністровського району Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5120886400:01:002:0359. Вищезазначене підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав №333692441 від 26.05.2023 року. Тобто, зазначене вище розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації було ухвалено під час того, коли у позивача було зареєстроване у порядку, чинному на момент виникнення спірних правовідносин право постійного користування спірною земельною ділянкою, що грубо порушує права та законні інтереси позивача, у зв`язку з чим останній змушений звертатися до суду з даною позовною заявою з метою захисту своїх законних прав та інтересів. Стислий виклад позиції відповідача Відповідач скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, щоРозпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №209/2004 від 18.02.2004 року «Про надання дозволу на розробку технічної документації на земельні ділянки членам фермерського господарства «Єрмак» (надалі Розпорядження №209/2004 від 18.02.2004 року»), які розташовані на території Семенівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» надано відповідний дозвіл. Розпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №622/2004 від 11.05.2004 року проведено встановлення меж земельної ділянки. З Акту про перенесення в натуру меж земельної ділянки від 14.05.2004 року вбачається, що вказані дії погоджені з іншими особами, зокрема, головою ФГ «Єрмак» - Єрмоленко М.Ф., що підтверджується його підписом. Відтак, навіть враховуючи, що з боку позивача надана не уся технічна документація, вбачається, що дії щодо розробки технічної документації були погоджені з керівництвом СФГ «Єрмак» ( [PERSON] ). Отже, керівник СФГ «Єрмак» - Єрмоленко М.Ф. особисто приймав участь й не заперечував відносно надання дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку відповідачу та іншим трьом особам. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД №001983, виданий [PERSON] 01.09.2004 року. Станом на 15.09.2004 року, а саме день укладення договору оренди земельної ділянки між сторонами, позивач був обізнаний про наявність як оскаржуваних розпоряджень органу місцевого самоврядування, так і державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого відповідачу, то з боку СФГ «Єрмак» вбачається пропуск строків. Оспорювані рішення органів місцевого самоврядування та державний акт на право власності на земельну ділянку, на підставі яких на думку позивача вибуло майно з його власності, отримано у 2004 році, а позов пред`явлено позивачем у 2024 році. Вказані обставини свідчать про об`єктивну можливість СФГ «Єрмак» своєчасно, в межах строку позовної давності довідатись про порушення його права та вчасно звернутися до суду. Стислий виклад позиції відповідача Відповідач скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, щорозпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації № 622/2004 від 11.05.2004 «Про надання дозволу на розробку технічної документації на земельні ділянки членам фермерського господарства «Єрмак»», які розташовані на території Семенівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» є актом індивідуальної дії, оскільки видане головою районної державної адміністрації на виконання приписів законодавчих актів, не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи, не розраховане на багаторазове застосування. Таким чином, позовна вимога щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації № 622/2004 від 11.05.2004 «Про надання дозволу на розробку технічної документації на земельні ділянки членам фермерського господарства «Єрмак» на підставі якого видано державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД № 001983 який виданий [PERSON] не може вважатися ефективним способом захисту права позивача та не підлягає задоволенню. Стосовно пропущення позивачем строків позовної давності при пред`явленні позову. З матеріалів справи вбачається, що з 2004 року засновник СФГ «Єрмак», а саме [PERSON] був обізнаний про отримання земельної ділянки у власність громадянина [PERSON] та позивачем не надано жодних доказів про вжиття первісним засновником СФГ «Єрмак»- [PERSON] заходів для захисту порушеного права і обґрунтування пропуску позовної давності. Виходячи з наведеного вважає, що [PERSON] стала засновником СФГ «ЄРМАК» з 2014 року і продовжує ним бути по цей час. В подальшому, згідно рішення № 2 засновника СФГ «Єрмак» від 17.05.2025 головою СФГ «Єрмак» призначено Бахаровську Наталію Миколаївну.Зміна керівника юридичної особи не змінює строки позовної давності. З вищенаведеного вважаємо, що позивачем, а саме СФГ «Єрмак» не надано жодного обґрунтування чому ця юридична особа не зверталось до суду за захистом свого порушеного права у встановлений законодавством строк позовної давності. Відомості про рух справи, процесуальні дії у справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.10.2024 позов залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2024 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2025 підготовче судове засідання закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.09.2025 за клопотанням представника позивача суд повернувся до стадії підготовчого судового засідання та до участі у справі в якості співвідповідача була залучена Білгород-Дністровська районна державна адміністрація Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.11.2025 підготовче судове засідання закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Каланжов В.І. вимоги позову підтримав, просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Верховець К.С. позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. В судовому засіданні представник Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області Кононенко Н.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, відзив, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Згідно свідоцтва №25 від 05.03.1992 було зареєстровано Селянське (Фермерське) господарство «Єрмак», керівник - [PERSON] , підписант [PERSON] . Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД №003552, виданий 06.04.1998 головою Білгород-Дністровською районною Радою народних депутатів на підставі рішення Білгород-Дністровської районної Ради народних депутатів №268-ХХІІ від 29.01.1998, Селянському (Фермерське) господарству «Єрмак» - голова фермерського господарства Єрмоленко Микола Федорович, було надано у постійне користування 20,00 гектарів землі у межах згідно з планом, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [INFO] засновник Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27.01.2014, актовий запис №986. Після смерті [PERSON] , цілісний майновий комплекс Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак», який складається із двох транспортних засобів: трактор колісний, марки Беларус-82.1, 2011 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , заводський № [NUMBER] ; причіп, марки (моделі) ПТС-6А, 1992 року випуску, номер [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , успадкувала дружина померлого [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НАВ №420875, видане 09.10.2014 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ластівка В.М., зареєстроване в реєстрі за №1407. Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом економічної діяльності Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; вирощуваня овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; вирощування зерняткових і кіс точних фруктів; вирощування пряних, ароматичних і лікарських культур; допоміжна діяльність у рослинництві; роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами. Відповідно до Рішення №1 засновника Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» від 17.05.2023 було вирішено розподілити складений капітал між засновниками наступним чином: [PERSON] - 20% голосів на загальних зборах засновників (членів), [PERSON] - 80% голосів на загальних зборах засновників (членів). Згідно Рішення №2 засновника Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» від 17.05.2023 головою було призначено головою [PERSON] . Згідно Статуту Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» (нова редакція), затвердженого протоколом №2 Загальних зборів засновників (членів) СФГ «Єрмак» від 07.06.2023, місцезнаходження господарства: вул.Виноградна, 5, с.Розкішне, Білгород-Дністровського району, Одеської області, Україна, 67743. Членами Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» відповідно до статуту є: [PERSON] , [PERSON] - засновники, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до редакції Статуту господарства, не передбачена можливість безпідставного виходу членів фермерського господарства зі складу СФГ «Єрмак» та можливість вилучення земельних ділянок, на які було формально оформлене право власності та які є оборотними засобами підприємства. Розпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №209/2004 від 18.02.2004 членам Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» було надано дозвіл на розробку технічної документації на земельні ділянки, згідно списку, а саме: [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, на земельні ділянки загальною площею - 20,0 га, в тому числі 20,0 га ріллі із земель постійного користування ФГ «Єрмак», які розташовані на території Семенівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №622/2004 від 11.05.2004 було надано членам ФГ «Єрмак», згідно списку, а саме: [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, [PERSON] - 5,0 га, земельні ділянки площею 20,0 га, в тому числі 20,0 га ріллі із земель фермерського господарства «Єрмак», які розташовані на території Семенівської сільської ради безоплатно у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та затверджено технічну документацію, розроблену виробничо-комерційною фірмою «СТЕЛХЕН». На підставі вищезазначеного розпорядження відповідачу [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД №001983, площею - 5,00 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5120886400:01:002:0359, що підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав №333692441 від 26.05.2023. Тобто розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №622/2004 від 11.05.2004 було ухвалено під час коли у позивача Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» було зареєстроване у порядку, чинному на момент виникнення спірних правовідносин право постійного користування спірною земельною ділянкою, що грубо порушує права та законні інтереси позивача. Правилом частини першої статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, правильним та ефективним способом захисту порушеного права у даному випадку є звернення до суду з позовною вимогою про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Відповідно до ст.7 Конституції в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Згідно ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно до закону. Відповідно до ст.19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» питання регулювання земельних відносин віднесені до виключної компетенції сільських та селищних рад. До делегованих повноважень у сфері регулювання земельних відносин відповідно до п. б) ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування» належать: 1) здійснення контролю за дотриманням земельного законодавства, використання і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворення лісів; 2) реєстрація суб`єктів права власності на землю і договорів оренди землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею; 3) організація і ведення земельно-кадастрової документації; 8) підготовка висновків щодо надання або вилучення установленому законом порядку земельних ділянок, що проводяться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; 9) погодження проектів землеустрою. Відповідно до ст.76 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність у разі порушення ними Конституції або Законів України. Згідно з положеннями статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частинами першою та другою ст.116 ЗК України, визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, садівництва та ін., у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно із частиною третьою ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. З матеріалів справи вбачається, що відповідачу [PERSON] була надана у власність земельна ділянка за рахунок земель Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак», а відтак право власності останнього було порушено, у звязку з чим підлягає захисту у судовому порядку, адже на момент передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, право постійного користування земельною ділянкою Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» не було припинено. Відповідно до вимог ст.141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини . Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК (2768-14). У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У разі пред`явлення до органу виконавчої влади або місцевого самоврядування позову про незаконність припинення права землекористування через відсутність судового рішення про вилучення земельної ділянки відповідач вправі пред`явити зустрічний позов про таке вилучення, а суд має розглянути його разом із первинним позовом. При вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 №7-рп/2009 (v007p710-09) (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакшу після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним. За змістом ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно достатньої правової підстави, зобов`язана його повернути. Особа зобов`язана повернути майно й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала. Велика Палата Верховного Суду у постанові №922/989/18 від 23.06.2020 зазначила, що з моменту створення, реєстрації селянського (фермерського) господарства до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №615/2197/15-ц, від 13.03.2018 у справі №348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі №317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі №606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі №677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі №272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі №704/29/17-ц, 16.01.2019 у справі №695/1275/17 та у справі №483/1863/17, від 27.03.2019 у справі №574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі №628/776/18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18 зроблено висновок, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку. Адже правове становище селянського (фермерського) господарства, як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства, як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства. Також, як зазначено у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №904/284/19, у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. За змістом статті 7 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 1994 рік) постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Земельний кодекс України у чинній редакції також визначає право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч.1 ст.92 ЗК України). Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі №1- 17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) вказав, що стаття 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб (постанова Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року №449 (чинна до 23.07.2013)). При цьому обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, передбачений пунктом 6 «Перехідних положень» Земельного кодексу України, визнано неконституційним. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні (подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 02.04.2019 у справі №921/710/17-г/6). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.11.2019 у справі №906/392/18 зауважила, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. За висновком Верховного Суду, наведеним у вказаній постанові, а також постанові від 07.09.2022 року у справі №915/1216/21, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду у постанові №633/408/19 від 20.06.2023 зазначила, що з моменту реєстрації фермерського господарства та набуття статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19). Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа (голова чи керівник фермерського господарства), а фермерське господарство як юридична особа (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18) та від 30 червня 2020 року у справі № 927/79/19 (провадження № 12-21гс20)). Частина перша статті 32 ЗК України передбачає, що громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Відповідно до частин першої та другої статті 13 Закону №973-IV члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю). За правилами статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Приписами частин першої та шостої статті 118 ЗК України визначено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. З аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що для реалізації права на приватизацію землі, визначеного статтею 32 ЗК України та статтею 13 Закону №973-IV, фізична особа - майбутній засновник фермерського господарства - повинен попередньо отримати земельну ділянку в користування для створення фермерського господарства. Якщо особа увійшла до складу членів фермерського господарства після його створення, тобто не отримавши для такого створення земельної ділянки, то вона не має права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, яка перебуває у користуванні цього фермерського господарства. Для отримання земельної ділянки у власність вона має звертатися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в загальному порядку, визначеному статтями 116, 118 ЗК України. Земельна ділянка, що перебуває у користуванні фермерського господарства, може бути передана у власність фізичній особі - члену цього господарства, лише після припинення прав останнього на таку ділянку. Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне сформувати такий правовий висновок. Член фермерського господарства, який отримав земельну ділянку у користування для створення фермерського господарства і раніше не набув права на земельну частку (пай), може цю (отриману ним) земельну ділянку приватизувати у межах розміру земельної частки (паю) за умови припинення права користування нею фермерським господарством. Якщо ж член фермерського господарства не отримував у користування земельну ділянку для його створення, а лише увійшов до складу членів цього господарства, він має право отримати у власність земельну ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства. Відповідно до п.«г» ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно вимог ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.2, 3 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл. селищ, міст, районів та областей. Згідно ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Верховний Суд неодноразово звертав увагу не особливість правової природи віндикації. Віндикаційним позовом є позов не володіючого власника до незаконно володіючого не власника про витребування майна. Умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК У країни. Аналогічні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, постановах Верховного Суду від 28.05.2019 у справі №924/60/18, від 10.10.2018 у справі № 916/759/16, від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, від 13.11.2019 у справі №759/13986/17-ц, від 08.12.2022 у справі №352/1690/16-ц. Таким чином, захищати своє право власності віндикаційним позовом власник має можливість лише в тому випадку, коли майно збереглося в натурі. Віндикаційний позов являє собою вимогу про поновлення у власника права володіння річчю, яка йому має належати, тому не допускається заміна цієї речі іншою. Якщо втрачена власником річ спожита, перероблена в процесі виробництва, виготовлення, будівництва тощо, то вимога власника про захист права власності за своєю суттю вже не являтиме собою віндикаційний позов, а розглядатиметься як позов зобов`язального характеру про надання власникові іншої речі і відшкодування збитків. Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Стаття 393 ЦК України передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Верховний Суд України у постанові від 24 квітня 2013 року по справі № 6-14цс13 зробив наступний висновок: якщо рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, яке б установлювало право власності на земельну ділянку за відповідачем у справі, що переглядалася, відсутнє, то видання державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (частиною першою статті 116 ЗК України) підстави є неправомірним, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116 і 118 Земельного кодексу України, - недійсним. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентовано, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі №922/2589/19, за змістом частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виконанню підлягають виключно судові рішення: 1)про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав па нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. В свою чергу, відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для здійснення державної реєстрації права власності та інших речових прав. Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. Виходячи з аналізу зазначених норм, судове рішення є документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав та скасування такого рішення суду є підставою проведення реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав, тобто визнання недійсним спірних наказів Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10.12.2020 про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність відповідачам, на підставі якого за відповідачами зареєстровано право власності на вказане майно, є підставою внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно частин 1 та 6 ст.24 закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Відповідно до частин 10 та 11 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: 1) поділу чи об`єднання земельних ділянок; 2) якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; 3) ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). У разі скасування державної реєстрації з підстав, зазначених в абзацах третьому і четвертому частини десятої Закону України «Про Державний земельний кадастр», державний кадастровий реєстратор у десятиденний строк повідомляє про це особу, за заявою якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, а в разі наявності зареєстрованих речових прав на неї - суб`єктів таких прав. Висновок суду Відповідач [PERSON] як член Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» мав би отримати у власність земельну ділянку за умови припинення права постійного користування нею фермерським господарством. На момент ухвалення Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією розпорядження №622/2004 від 11.05.2004, у Селянського (Фермерське) господарства «Єрмак» відповідно до вимог чинного законодавства було зареєстроване право постійного користування спірною земельною ділянкою, а отже, передача спірної земельної ділянки у власність [PERSON] із подальшою реєстрацією за ним права власності є незаконною. Стосовно строків позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28). Інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу (пункт 7.25). Усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила статті 261 ЦК України, за яким початок перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21). Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19) та постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 185/1908/18 (провадження № 61-8409св21), від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21). У пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Селянське (Фермерське) господарство звернулося до суду із цим позовом у жовтні 2024, посилаючись на те, що лише у травня 2023 позивач дізнався про вибуття земельної ділянки площею - 5,00 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5120886400:01:002:0359, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №333692441 від 26.05.2023, який доданий до позову, а отже до травня 2023 позивачу не було відомо про факт порушення його майнового права та останній не міг пред`явити позов про витребування майна. Тобто положення чинного законодавства щодо строків позовної давності у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню, а доводи сторони відповідача в цій частині слід відхилити. На підставі наведеного,

Outcome: approved