Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У березні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Першої київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна, в якому просить зняти заборону та скасувати арешт (архівний запис) на належну [PERSON] , який помер [INFO] , квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 03 листопада 2004 року за реєстровим номером обтяження 1436068, реєстратором Першою київською державною нотаріальною конторою. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено з підстав наявності обтяження на квартиру. Повідомляє, що у 2023 року позивач вже звертався до суду з позовом про зняття арешту з майна та рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року позов було задоволено - скасовано обтяження та знято арешт нерухомого майна за реєстраційним номером 1376615, зареєстрований 13 жовтня 2004 року реєстратором Другою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Голосіївської державної виконавчої служби № 58/9 від 27 червня 2003 року, на належну [PERSON] , який помер [INFO] , квартиру за адресою: [ADDRESS] , виключивши запис із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позивач вказує, що 04 березня 2025 року він звернувся до державного реєстратора для виконання судового рішення і запис про обтяження № 1376615 було виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. Проте залишилось обтяження арешт (архівний запис) на належну спадкодавцю квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 03 листопада 2004 року за реєстровим номером обтяження 1436068, реєстратор: Перша київська державна нотаріальна контора, на підставі обтяження - ухвала б/н від 28 вересня 2001 року Нарсуд, р-н Московський. Перша київська державна нотаріальна контора не зберегла даних щодо підстав накладання арешту, не надано відомостей щодо підстав накладання арешту і Голосіївським районним судом міста Києва. Позивач вказує, що, як власник майна, він, не будучи боржником, не може оформити свої спадкові права на майно батька через накладений арешт. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неможливість скасування арешту майна у позасудовому порядку, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 32-33). Копія ухвалу суду про відкриття провадження направлена відповідачу до його електронного кабінету, що є належним повідомленням про розгляд справи (а.с. 34). Позовну заяву з додатками відповідач отримав 23 січня 2026 року (а.с.36). Відзив на позовну заяву не подано. Суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Актовий запис про смерть останнього міститься у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про смерть, витяг № 00023032702 від 04 червня 2019 року (а.с. 8-10). Відповідно до довідки Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори від 28 серпня 2023 року № 2260/02-14, [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є спадкоємцем після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.15). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року (справа № 752/7948/23) встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , який помер [INFO] . Підставою розгляду справи № 752/7948/23 була постанова Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори від 28 серпня 2023 року (а.с. 12, 13), якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька [PERSON] з підстав реєстрації обтяження № 1376615 від 13 жовтня 2004 року. Зокрема, було встановлено, що постановою Голосіївської державної виконавчої служби № 58/9 від 27 червня 2003 року накладено арешт на кв. [ADDRESS] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року (справа № 752/7948/23) позов [PERSON] до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - задоволено. Скасовано обтяження та знято арешт нерухомого майна за реєстраційним номером 1376615, зареєстрований 13 жовтня 2004 року реєстратором Другою Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Голосіївської державної виконавчої служби № 58/9 від 27 червня 2003 року, на належну [PERSON] , який помер [INFO] , квартиру [ADDRESS] , виключивши запис із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 21-24). Встановлено, що постановою Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори № 2263/02-31 від 28 серпня 2023 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну померлому [INFO] [PERSON] квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з накладеним арештом на підставі постанови Голосіївської державної виконавчої служби № 58/9 від 27 червня 2003 року (реєстраційний номер обтяження 1376615) (а.с.12, 13). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 41896574 від 21 березня 2025 року, Першою київською державною нотаріальною конторою 03 листопада 2004 року було зареєстровано обтяження за № 1436068 на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали б/н від 28 вересня 2001 року «Нарсуд.р-н Московський» (а.с. 28). На запит позивача [PERSON] про отримання ухвали суду про накладення арешту на вказану квартиру, Голосіївський районний суд міста Києва листом від 15 травня 2023 року повідомив про недостатність інформації про судову справу, у зв`язку з чим виконати запит неможливо (а.с. 16). Також листом від 29 серпня 2023 року № 5444/01-16 Першої київської державної нотаріальної контори позивач повідомлявся про те, що строк зберігання процесуальних документів, на підставі яких були накладені (зняті) арешти (заборони) на майно до 2001 року складав три року, а тому надати копію документів (інформацію), на підставі яких було внесено обтяження за 2001 рік, не має можливості у зв`язку з відсутністю документів (а.с.14). Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції. За правилом частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, порушує права власника на мирне володіння своїм майном. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а частиною 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. За нормою частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). За приписами частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з приписами частин 1, 2 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Статтею 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій. Так, згідно пунктів 1, 9 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, та в інших випадках, передбачених законом. Згідно частини 3 статті 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Згідно з підпунктом 4.16 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі по тексту Порядку), затвердженого наказом від 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованим в МЮУ 22 лютого 2012 року №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно підпункту 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II зазначеного Порядку, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99). Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд. У таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника. Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що права власності на об`єкт нерухомого майна породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Тому відмова у задоволенні позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». У відповідності до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті його батька [PERSON] , якому належало нерухоме майно, на яке накладено арешт, а тому звернення до суду в порядку позовного провадження є належним способом захисту його прав. За матеріалами справи не вбачається, що [PERSON] був боржником у виконавчому проваджені. Позивачем вжито всіх заходів щодо з`ясування підстав накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , які виявились безрезультативними через давність накладення арешту (майже 25 років). Наявність накладеного обтяження порушує права позивача на належне користування, володіння та розпорядження майном, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved