Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У серпні 2025 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до [PERSON] про стягнення заборгованості у загальному розмірі 31 860 грн 40 коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 3 028 грн 00 коп. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 19.11.2024 між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ «ОТП Лізинг» було укладено сертифікат щодо страхування відповідного переліку ТЗ № 538/24-Т/ОЛ5/538 (до Генерального договору № 1362/24-Т/ОЛ5 від 01.07.2024), згідно з яким ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» взяло на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки BMW X3, державний номерний знак [NUMBER] , його окремих складових чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 19.11.2024 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля BMW X3, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля Ford, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Дана ДТП сталася в результаті порушення ПДР водієм [PERSON] , що підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 22.01.2025 у справі № 757/58263/24-п. Внаслідок даної ДТП транспортному засобу BMW X3, державний номерний знак [NUMBER] , спричинені механічні пошкодження, а його власнику завдано матеріальних збитків у розмірі 31 860 грн 40 коп. У зв`язку з цим ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відповідно до умов договору страхування, страхового акта № 006.02140924-1 сплатило на користь ТОВ «ОТП Лізинг» страхове відшкодування у розмірі 31 860 грн 40 коп. Станом на дату ДТП, а саме 19.11.2024 цивільно-правова відповідальність [PERSON] не була застрахована, а тому позивач має право зворотної вимоги до нього у розмірі фактично понесених витрат на відшкодування завданої шкоди. З урахуванням вищевикладеного, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» просило стягнути з [PERSON] вищезазначену суму сплаченого страхового відшкодування та вирішити питання про розподіл судових витрат. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 11.09.2025 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому висловлено заперечення проти задоволення позовних вимог. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що: 1) на момент дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] був діючим військовослужбовцем військової частини [NUMBER] і виконував завдання командира щодо забезпечення особового складу продуктами харчування; 2) у той же день протягом рейсу автомобіль вже потрапляв у дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого був пошкоджений, а тому [PERSON] рухався повільно з увімкненими аварійними вогнями; 3) у зв`язку з виконанням службових обов`язків [PERSON] не зміг взяти участь у розгляді Печерським районним судом міста Києва справи № 757/58263/24-п, в межах якої судом було винесено постанову про притягнення [PERSON] до відповідальності за ст. 124 КУпАП; 4) у змісті пред`явлених позовних вимог відповідач вбачає непорозуміння або ознаки шахрайства. З урахуванням цього [PERSON] просив проводити розгляд справи за його участі. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про проведення судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання сторони відповідача про проведення судового розгляду з повідомленням (викликом) сторін суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду закріплені у статті 1166 ЦК України. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З наведеного вбачається, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: протиправне діяння, шкода, причинно-наслідковий зв`язок між ними, а також вина особи у вчиненому діянні. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України предмет доказування становить: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди, яка в силу положень ч. 2 ст. 1166 ЦК України презюмується. Саме тому у деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Одним з різновидів цивільно-правової відповідальності за відсутності вини особи, яка своєю поведінкою заподіяла шкоди, є відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, що врегульовується положеннями ст. 1187 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З наведеного також вбачається, що діяльність з експлуатації транспортного засобу є діяльністю, що пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. У зв`язку з цим завдання шкоди внаслідок використання транспортного засобу зумовлює виникнення цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 1187 ЦК України. Зі змісту постанови Печерського районного суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 757/58263/24-п, яка набрала законної сили 04.02.2025, вбачається, що 19.11.2024 о 17 год. 19 хв. у м. Києві по бульв. М. Міхновського, [PERSON] , керуючи автомобілем Ford, номерний знак [NUMBER] , перед початком руху не переконався у безпечності маневру та, рухаючись заднім ходом, здійснив наїзд на автомобіль BMW, державний номерний знак [NUMBER] , що під керуванням [PERSON] стояв позаду. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою суду від 22.01.2025 року констатовано факт порушення відповідачем [PERSON] своїми діями вимог 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України. Цією ж постановою відповідача [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Аналогічні відомості щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, її учасників та винуватця містяться також у картці обліку дорожньо-транспортної пригоди № 3024330603926903. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (Постанова КЦС ВС від 29.09.2023 року у справі № 573/1/23). Згідно з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18), при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено факт протиправної поведінки відповідача [PERSON] щодо порушення вимог ПДР України під час експлуатації транспортного засобу Ford, номерний знак [NUMBER] , який, у свою чергу, є джерелом підвищеної небезпеки. Суд відхиляє доводи відповідача щодо неможливості взяти участь у розгляді Печерським районним судом міста Києва справи про адміністративне правопорушення № 757/58263/24-п, оскільки такі доводи не мають суттєвого значення для розгляду і вирішення пред`явлених позовних вимог. Окрім того, такі доводи не спростовують факт набрання законної сили постановою Печерського районного суду міста Києва від 22.01.2025, якою встановлено винуватість [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та не скасовують принцип преюдиційності остаточного судового рішення і неможливості його перегляду чи оспорювання. До того ж, якщо [PERSON] дійсно з об`єктивних причин був позбавлений можливості взяти участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення, але мав докази/доводи, які могли суттєво вплинути на остаточне судове рішення у справі, то він не був позбавлений можливості скористатися правом на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду міста Києва від 22.01.2025. Однак, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, [PERSON] не вживав заходів щодо оскарження зазначеного судового рішення. Також суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] щодо вчинення дорожньо-транспортної пригоди під час виконання військових службових обов`язків. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що 19.11.2024 він здійснював керування автомобілем Ford, номерний знак [NUMBER] , саме з метою виконання військових службових обов`язків та у зв`язку з їх виконанням. Зі змісту постанови Печерського районного суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 757/58263/24-п, акта огляду транспортного засобу від 30.11.2024, рахунку-фактури № АС-00004445 від 03.12.2024, доданих до позовної заяви фотозображень пошкодженого транспортного засобу судом встановлено, що внаслідок протиправної поведінки відповідача [PERSON] , яка мала місце при використанні джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу), транспортний засіб BMW, державний номерний знак [NUMBER] , отримав механічні пошкодження, вартість усунення яких складає 31 860 грн 40 коп. Таким чином, внаслідок протиправної поведінки [PERSON] власнику зазначеного транспортного засобу було заподіяно матеріального збитку на суму 31 860 грн 40 коп. Зі змісту свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що власником автомобіля BMW, державний номерний знак [NUMBER] , є ТОВ «ОТП Лізинг». Таким чином, судом встановлено як факт протиправної поведінки відповідача [PERSON] , що мала місце при використанні джерела підвищеної небезпеки (експлуатації транспортного засобу), так і факт заподіяння внаслідок такої поведінки майнової шкоди ТОВ «ОТП Лізинг», а також причинно-наслідковий зв`язок між такою поведінкою та завданою шкодою. Зважаючи на те, що заподіяння шкоди мало місце при використанні джерела підвищеної небезпеки, то для настання цивільно-правової відповідальності [PERSON] за заподіяння вказаної шкоди відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України вина у вчиненні протиправного діяння не має вирішального значення. З урахуванням вищевикладеного, суд також доходить висновку про виникнення між ТОВ «ОТП Лізинг» та [PERSON] деліктного зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої останнім при експлуатації джерела підвищеної небезпеки. Разом з тим, судом встановлено, що 01.07.2024 між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ «ОТП Лізинг» було укладено договір страхування наземних транспортних засобів № 1362/24-Т/ОЛ5, відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «ОТП Лізинг» за плату передало ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» ризик, пов`язаний з об`єктом страхування, на умовах, визначених договором страхування. Відповідно до п. 2.1 договору страхування сторони погодились, що страховим випадком за цим договором є заподіяння ТОВ «ОТП Лізинг» прямого збитку внаслідок втрати, знищення або пошкодження застрахованого транспортного засобу, додаткового обладнання до нього, що визначені у додаткових угодах до договору. Положеннями договору страхування визначено, що застрахованим транспортним засобом є наземний транспортний засіб, визначений у кожній відповідній додатковій угоді до договору. 19.11.2024 ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ «ОТП ЛІЗИНГ» було підписано сертифікат № 538/24-Т/ОЛ5/538 щодо страхування відповідного переліку транспортних засобів до договору страхування наземних транспортних засобів № 1362/24-Т/ОЛ5 від 01.07.2024. Даним сертифікатом та додатками до нього визначено конкретний перелік транспортних засобів, які підлягають страхуванню від настання страхових випадків, зокрема, заподіяння збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Строк дії сертифікату визначено з 00 год. 00 хв. 19.11.2024 по 23 год. 59 хв. 18.11.2025. Згідно з додатком до вказаного сертифікату на підставі його положень, а також умов договору страхування № 362/24-Т/ОЛ5 від 01.07.2024 на суму 1 175 231 грн 20 коп. було застраховано автомобіль BMW, державний номерний знак [NUMBER] . 19.11.2024 ТОВ «ОТП Лізинг» звернулося до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу, в якому повідомлено про дорожньо-транспортну пригоду від 19.11.2024, внаслідок якої забезпеченому транспортному засобу BMW, державний номерний знак [NUMBER] , завдано шкоди. За результатами проведеного розслідування ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було складено страховий акт № 006.02140924-1 від 08.12.2024, яким прийнято рішення про здійснення страхового відшкодування на користь ТОВ «ОТП Лізинг» у розмірі 31 860 грн 40 коп. Зі змісту платіжної інструкції № 62521925 від 16.01.2025 встановлено, що ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» 16.01.2025 здійснило переказ на користь ТОВ «ОТП Лізинг» суми грошових коштів у розмірі 31 860 грн 40 коп. в якості страхового відшкодування на підставі акту № 006.02140924-1 від 08.12.2024, за автомобіль BMW, державний номерний знак [NUMBER] . Таким чином, судом встановлено, що ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» повністю відшкодувало ТОВ «ОТП Лізинг» майнову шкоду, завдану протиправною поведінкою відповідача [PERSON] внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу). Тим самим, судом встановлено факт належного виконання ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» свого зобов`язання за договором добровільного майнового страхування № 1362/24-Т/ОЛ5 від 01.07.2024. Відповідно до ч. 1 ст. 993 ЦК України до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до статті 108 ЗУ «Про страхування» страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Оскільки ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на підставі договору страхування майна сплатило ТОВ «ОТП Лізинг» страхову виплату в якості відшкодування шкоди, що була завдана протиправною поведінкою [PERSON] , то на підставі вищевикладених приписів чинного законодавства до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» у межах фактично здійсненого страхового відшкодування перейшло право вимоги до [PERSON] , що належало ТОВ «ОТП Лізинг» у відповідному деліктному зобов`язанні. Тобто, у деліктному зобов`язанні, яке виникло внаслідок заподіяння [PERSON] шкоди ТОВ «ОТП Лізинг» відбулася заміна кредитора (суброгація) з ТОВ «ОТП Лізинг» на ПрАТ «СК «Арсенал Страхування». Вищевикладене спростовує доводи позивача про наявність у нього права зворотної вимоги (регресу) до [PERSON] . Виникнення права зворотної вимоги обумовлюється виконанням третьою особою обов`язку певної особи в іншому зобов`язанні, що призводить до припинення останнього. Натомість суброгація, яка відбувається при здійсненні страхового відшкодування на користь потерпілого на підставі договору страхування майна, деліктне зобов`язання не припиняється, а лише змінюється його суб`єктний склад. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що виконання обов`язку у деліктному зобов`язанні з відшкодування шкоди, завданої власником наземного транспортного засобу, має законодавчо визначену специфіку. 21.05.2024 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX. У п. 1, 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 січня 2025 року. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 втрачає чинність з дня введення в дію Закону України № 3720-IX від 21.05.2024. Таким чином, до 01.01.2025 до відносин у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів продовжував застосовуватися Закон України № 1961-IV від 01.07.2004. Оскільки дорожньо-транспортна пригода, яка стала підставою для виникнення деліктного зобов`язання між ТОВ «ОТП Лізинг» та [PERSON] , в якому у подальшому права вимоги ТОВ «ОТП Лізинг» перейшло до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» у зв`язку із здійсненням останнім страхового відшкодування на користь потерпілого, мала місце 19.11.2024, то до відносин, що виникли у зв`язку з цією подією, підлягають застосуванню положення Закону України № 1961-IV від 01.07.2004. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і далі ЗУ № 1961-IV від 01.07.2004) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст.ст. 5, 6 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 вказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 28 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст. 29 вищезазначеного Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Аналіз викладених приписів чинного законодавства дає можливість зробити висновок, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього (Постанова ВП ВС від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц). Крім того, у Постанові ВП ВС від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 було зазначено, що Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). У Постанові ВП ВС від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у Постанові ВП ВС від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 було зроблено наступні висновки щодо застосування приписів ст. 1194 ЦК України. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Зі змісту відзиву на позовну заяву, картки обліку дорожньо-транспортної пригоди № 302433060392603 вбачається, що станом на 19.11.2024 [PERSON] мав посвідчення учасника бойових дій № [NUMBER] . У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України № 1961-IV від 01.07.2004 учасники бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до пп. г п. 41.1 ст. 41 Закону України № 1961-IV від 01.07.2004 МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що оскільки станом на 19.11.2024, коли між ТОВ «ОТП Лізинг» та [PERSON] виникло деліктне зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої останнім при експлуатації колісного транспортного засобу, в якому у подальшому право вимоги перейшло від ТОВ «ОТП Лізинг» до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», до відносин обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів продовжували застосовуватися положення Закону України № 1961-IV від 01.07.2004, якими було визначено обов`язок МТСБУ здійснювати відшкодування шкоди, завданої пільговими категоріям осіб, зокрема, учасниками бойових дій, а [PERSON] мав правовий статус учасника бойових дій, то першочергове відшкодування шкоди, завданої ним як власником наземного транспортного засобу, мало здійснюватися саме за рахунок МТСБУ. Лише у випадку відмови МТСБУ здійснити таке відшкодування або недостатності такого відшкодування для покриття повного розміру збитків саме [PERSON] буде зобов`язаний здійснити відповідне відшкодування або виплатити різницю, якої не вистачає. Тобто, у деліктному зобов`язанні, в якому ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» внаслідок суброгації отримало право вимоги до [PERSON] , обов`язок останнього першочергово підлягає виконанню МТСБУ. Лише у разі неможливості виконання МТСБУ такого обов`язку або недостатності здійсненого МТСБУ відшкодування виконання обов`язку має бути здійснено самим [PERSON] . Саме тому першочергово вимоги ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування мали бути спрямовані до МТСБУ, а не до [PERSON] . Разом з тим, матеріали позовної заяви не містять доказів на підтвердження тих обставин, що ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» зверталося до МТСБУ з вимогою компенсації сплаченого страхового відшкодування, а МТСБУ було відмовлено у компенсації чи здійснено компенсацію у розмірі, якого недостатньо для покриття понесених позивачем витрат. Суд звертає увагу на те, що навіть якщо ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» керувалося відомостями про відсутність в [PERSON] договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (про що зазначається у позові), то все одно на підставі положень пп. а п. 41.1 ст. 41 Закону України № 1961-IV від 01.07.2004 першочергово відшкодування шкоди замість [PERSON] у деліктному зобов`язанні має бути здійснено МТСБУ, а не самим [PERSON] . З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку про те, що позовні вимоги пред`явлено не до належного відповідача. Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)). З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що позов ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки виконання обов`язку з відшкодування шкоди у деліктному зобов`язанні за участі пільгової категорії власників наземних транспортних засобів (у редакції Закону України № 1961-IV від 01.07.2004), забезпечується МТСБУ, а матеріали позовної заяви не містять доказів того, що МТСБУ на законних підставах відмовилося від виконання свого обов`язку чи такого виконання недостатньо для покриття розміру завданої шкоди. У зв`язку з викладеним у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача не підлягають розподілу. У свою чергу, відповідачем не заявлено про понесення судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed