Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом також - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом також відповідач) в якому просив суд, -у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 45,8 кв.м., загальною площею 82 кв.м. Стислий виклад позиції позивача Вимоги позивача обґрунтовуються тим, що перебуваючи у шлюбі із [PERSON] за свої особисті грошові кошти позивач придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири укладено безпосередньо позивачем та право власності на квартиру зареєстровано на його ім`я. 21.10.2022 шлюб між сторонами розірвано та відповідно виникла необхідність здійснити поділ майна, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду із позовом. Стислий виклад позиції відповідача Відповідач позов визнала, про що подала до суду відповідну заяву від 30.09.2025, і про що заявив у підготовчому судовому засіданні представник відповідача. Процесуальні дії у справі Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.06.2025 головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30.06.2025 відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 18.11.2025. 30.09.2025 відповідач склала та подала до суду заяву про визнання позову. 14.11.2025 до суду надійшла заява про визнання позову від представника відповідача адвоката Смітюха Віталія Олександровича (ордер серії АІ №2051956 від 14.11.2025). 18.11.2025 підготовче судове засідання відкладене на 12.02.2026. 12.02.2026 підготовче судове засідання відкладене на 16.03.2026. 16.03.2026 у підготовчому судовому засіданні представник відповідача заявив про визнання позовних вимог. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що відповідач подав до суду заяву про визнання позову, з`ясувавши обставини справи суд дійшв до висновку про можливість ухвалення рішення підготовчому засіданні. Фактичні обставини встановлені судом 25.07.1998 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про щло 25.07.1998 складено актовий запис №923 та підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 29.11.2002 між Товариством з обмеженою відповідальність «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ», як продавцем та [PERSON] , як покупцем був укладений Договір купівлі-продажу квартири (зареєстровано в реєстрі №5215) згідно якого [PERSON] набув у приватну власність квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, позивач після придбання вказаної квартири уклав низку договорів для встановлення системи охоронного та пожежного призначення, утримання будинку та прибудинкової території. Згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2022 у цивільній справі №752/6253/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В підготовчому судовому засіданні, представник відповідача - адвокат Смітюх Віталій Олександрович заявив про визнання позову [PERSON] , а також повідомив суд, що ним були роз`ясненні відповідачу наслідки відповідних процесуальних дій. Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд встановив, що спірна квартира була придбана позивачем під час шлюбу з відповідачем. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від .07.09.2016р. у справі №6-801цс16; від 12.10.2016р. у справі №6-846цс16; від 07.12.2016р. у справі №6-1568цс16). Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постановиВС від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 22 лютого 2021 року у справі №264/2232/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17). Співвідношення положень пункту 3 частини першої статті 57 та статті 60 СК України дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частиною першої статті 206 ЦПК України визначено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). У підготовчому судовому засіданні представник відповідача пояснив суду, що відповідач не заперечує проти обставин викладених у позовній заяві, а саме щодо того, що позивач придбав квартиру [ADDRESS] під час шлюбу проте за грошові кошти, що належали йому особисто. Враховуючи те, що відповідач визнала позовні вимоги позивача, представник відповідача не обмежений у визнанні позову, а визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб суд дійшов до висноавку про наяність підстав для задоволення позову. Оскільки позивач не заявляє вимог про стягнення судових витрат з відповідача, суд, всі понесенні судові витрати залишає за позивачем.

Outcome: approved