Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

В серпні 2025 року позивач ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», в особі свого представника, звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] боргу за спожиту електричну енергію в сумі 22754,16 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 1 [PERSON] укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг за адресою: [ADDRESS] та відкрито на її ім`я особовий рахунок № [NUMBER] . Разом з [PERSON] та вказаною адресою прописаний також [PERSON] . Станом на 28.07.2025 року за особовим рахунком № [NUMBER] існує заборгованість в сумі 22754,16 грн за період з жовтень 2022 р - квітень 2025 р. включно. За такого, позивач просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] боргу за спожиту електричну енергію в сумі 22754,16 грн та судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П. Ухвалою судді від 13.08.2025 року було відкрито провадження по цивільній справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 08.09.2025 року від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнають у повному обсязі, просять відмовити у задоволенні позову, мотивуючи це тим, що позивач не довiв правових пiдстав i розмiру заявлених вимог: вiдсутнiй договiр, первиннi документи та докази належного повiдомлення, не пiдтверджено тарифи i перiоди, не подано актiв звiрки; нормативнi акти, на якi він посилається, мають бути перевiренi на державну реєстрацiю. 19.09.2025 року від представника ТОВ «МЕК» надійшла відповідь на відзив, в якій просив суд не брати до уваги доводи відповідачів викладені у відзиві, мотивуючи це тим, що з метою збереження фіксованої ціни на електричну енергію для побутових споживачів згідно з Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483, на ДП «Гарантований покупець», ДП «НАЕК «Енергоатом», ПрАТ «Укргідроенерго» та постачальників універсальних послуг покладено відповідні спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, що передбачає надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії побутовим споживачам. Відповідно до вказаного Положення (у редакції 29.12.2020) фіксована ціна на електричну енергію для побутових споживачів встановлюється Кабінетом Міністрів України. Крім того, позивач зазначає, що виключно оператор системи розподілу в статусі адміністратора комерційного обліку володіє офіційною інформацією стосовно обсягів споживання електричної енергії у розрахунковому періоді по об`єктам побутових споживачів, методів їх розрахунку. Водночас формування рахунків на сплату електричної енергії відповідачам відбувалось на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії, отриманих від адміністратора комерційного обліку. Таким чином, факт наявності споживання відповідачами електричної енергії підтверджено оператором системи розподілу АТ «Миколаївобленерго», який щомісяця передає позивачу (постачальнику електроенергії) інформацію щодо обсягів спожитої в електроустановках відповідача електричної енергії, яка зазначена у витягу з особового рахунку, що наявний в матеріалах справи. Саме на підставі даних адміністратора комерційного обліку позивач здійснював у порядку п.п. 4.3., 4.12., 4.13 Правил формування платіжних документів. Отже, нарахування за надані послуги з електропостачання здійснювались відповідно до показників електролічильника та встановлених тарифів на електроенергію. За такого, сторона позивача вважає, що нею по справі додано матеріали справи вичерпні докази, що підтверджують наявність договірних відносин, інформацію щодо обсягів спожитої електричної енергії, розрахунок заборгованості на підставі цих обсягів з урахуванням цін та тарифів, встановлених для побутових споживачів. Розпорядженням керівника апарату суду від 03.02.2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з поданням суддею Черенковою Н.П. заяви про відставку та відрахування її зі штату суду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 04.02.2026 року справа передана судді. Ухвалою судді від 06.02.2026 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 26.02.206 року відповідачі надали відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнали повністю, у зв`язку з відсутністю договірних відносин з позивачем, не доведенням позивачем правонаступництва та своїх позовних вимог, які на думку відповідачів, грунтуються виключно на припущеннях позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 23.03.2026 року в задоволенні клопотання відповідача від 08.09.2025 року про витребування доказів, відмовлено. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 2 ст.6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. В ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» за адресою: м. Миколаїв, пров. Лінійний, буд. 28/А, відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є власницею 43/100 будинку [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №437150359 від 28.07.2025 р. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 24.07.2025 №20.34-501491-2025, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано дві особи: [PERSON] , [PERSON] . Разом з тим, позивачем зазначено, що інші 57/200 будинку за адресою: [ADDRESS] належать на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] . В цій частині будинку встановлено окремий лічильник та присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] , який відкрито на [PERSON] . За даним особовим рахунком заборгованість відсутня. Вищевказане підтверджується копією витягу з особового рахунку № [NUMBER] та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.07.2025 за № 437166230. Згідно Довідки №36/03/04 від 02.07.2055 року та виписки по особовому рахунку № [NUMBER] (загальна картка), за період з 01.10.2022 року по 01.05.2025 року (дата розрахункових показників приладу обліку відповідачів) у відповідачів, в зв`язку з їх неповним виконанням зобов`язань зі сплати спожитої електричної енергії, утворилася заборгованість в загальній сумі 22754,16 грн. При цьому, розрахунок заборгованості за особовим рахунком № [NUMBER] (загальна картка), що наданий представником позивача містить відомості про: норму, об`єм споживання, тариф, суму до сплати, сплачену суму та суму боргу. Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції 09.07.2023 року житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. ч. 2, 4, 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання та розподілу електричної енергії зобов`язаний постачати споживачеві електричну енергію відповідно до умов укладеного договору про постачання з дотриманням встановлених показників якості послуг. Обов`язки енергопостачальників або інших суб`єктів, визначених законом щодо постачання та розподілу електричної енергії, встановлюються законом, що регулює відносини у сфері постачання та розподілу електричної енергії. Послуга з постачання електричної енергії надається згідно з умовами договору та вимогами правил, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Виходячи із зазначених норм Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц. 11.06.2017 року набрав чинності Закон України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 № 2019-VIII, тим самим розпочався процес реформування електроенергетичної галузі в Україні. Одним з основних етапів реформи стало відокремлення (розділення) діяльності з розподілу електричної енергії від функцій виробництва, передачі та постачання, тобто створення відповідних окремих юридичних осіб. З 01 січня 2019 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» є електропостачальником, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії (згідно постанови НКРЕКП від 14.06.2018 року № 429) та виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території Миколаївської області. Абзацом п`ятим пункту 13 Перехідних положень вищевказаного Закону встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії. Згідно із пунктом 1.2.8 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 (далі - Правила), Постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є публічним договором приєднання та зміст якого визначається постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (додаток 6 до цих Правил), та укладається в установленому цими Правилами порядку. Постачальник універсальної послуги не може відмовити побутовому споживачу, малому непобутовому споживачу або іншому споживачу, який відповідно до законодавства має право на отримання універсальних послуг, електроустановки якого розташовані на території діяльності постачальника універсальної послуги, в укладенні такого договору за умови наявності у споживача чинного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії. Між ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» та [PERSON] укладено Договір на користування електроенергією, шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що розміщено на офіційному веб-сайті Регулятора та Постачальника та не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Відповідно до пункту 7 Правил договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Тобто дані правовідносини щодо постачання електричної енергії споживачам регулюються положеннями Закону, що стосуються договірних відносин, та які виникають саме із публічних договорів. При цьому, згідно позиції ВС, викладеної у постанові від 20.11.2024 у справі № 463/6799/18 відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг. На це також вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року по справі №463/6799/18. КЦС додав, що зазначена практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 7 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 750/12850/16-ц від 26.09.2018 року зазначено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). Як слідує з положень Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, послуги з електропостачання надаються шляхом приєднання споживачів до Типового договору, розробленого постачальником таких послуг. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За положеннями ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Абзацом п`ятим п. 13 Перехідних положень ЗУ «Про ринок електричної енергії» визначено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема оплата рахунка постачальника та/або факт споживання електричної енергії. Як вбачається з Довідки №36/03/04 від 02.07.2055 року та виписки по особовому рахунку № [NUMBER] (загальна картка) відповідачами в грудні 2022 року внесено оплату за спожиту електричну енергію у сумі 2498,64 грн. Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 22.12.2020 року у справі № 311/3489/18, провадження № 61-22793 св 19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За такого, враховуючи вищевказане та беручи до уваги позицію ВС та КЦС, суд вважає твердження відповідачів про відсутність між сторонами укладеного в письмовій формі договору постачання електричної енергії такими, що не заслуговують увагу. Щодо посилань відповідачів на недоведеність обсягів споживання та тарифів за періодами, суд вважає такі посилання безпідставними, виходячи з наступного. Згідно пунктів 4.12, 4.19 Правил розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який становить один календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію здійснюється не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Відповідно до ст.ст 5, 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері ціноутворення належить проведення державної цінової політики та здійснення державного регулювання цін. Статтею 13 вищевказаного Закону встановлено, що державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України відповідно до його повноважень шляхом установлення, зокрема, обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання фіксованих цін. Законом України «Про ринок електричної енергії» визначено, що функціонування ринку електричної енергії здійснюється на принципах недискримінаційного ціно- та тарифоутворення, що відображає економічно обґрунтовані витрати, а ціни та тарифи на ринку електричної енергії, що регулюються державою, повинні бути встановлені з урахуванням вимог цілісності ОЕС України, економічно обгрунтованих та прозорих витрат відповідного учасника ринку електричної енергії та належного рівня норми прибутку. Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та Законом визначені повноваження Регулятора на ринку електричної енергії, серед яких відсутні повноваження щодо встановлення цін (тарифів) на електричну енергію для побутових споживачів (населення). З метою збереження фіксованої ціни на електричну енергію для побутових споживачів згідно з Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483 (далі Положення), на ДП «Гарантований покупець», ДП «НАЕК «Енергоатом», ПрАТ «Укргідроенерго» та постачальників універсальних послуг покладено відповідні спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії (далі ПСО), що передбачає надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії побутовим споживачам. Відповідно до Положення (у редакції 29.12.2020) фіксована ціна на електричну енергію для побутових споживачів встановлюється Кабінетом Міністрів України. 11.08.2021 року постановою Кабінету Міністрів України № 859 затверджено зміни що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 р. № 483 щодо фіксованої ціни на електричну енергію для побутових споживачів яка встановлена з 1 жовтня 2021 р. на рівні: до 250 кВт·год (включно, за весь обсяг споживання) 1,44 грн./кВт·год (з урахуванням податку на додану вартість) та понад 250 кВт·год (за весь обсяг споживання) 1,68 грн./кВт·год (з урахуванням податку на додану вартість). 30.05.2023 року постановою Кабінету Міністрів України № 544 затверджено зміни що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 р. № 483 щодо фіксованої ціни на електричну енергію для побутових споживачів яка становлять з 1 червня 2023 р. по 31 грудня 2023 р. включно на рівні 2,64 грн./кВт·год (з урахуванням податку на додану вартість). 31.05.2024 року постановою Кабінету Міністрів України № 632 затверджено зміни що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 р. № 483 щодо фіксованої ціни на електричну енергію для побутових споживачів та з 1 червня 2024 р. по 30 квітня 2025 р. включно встановлено для всіх жителів України єдину фіксовану ціну на електроенергію - 4,32 грн/кВт·год незалежно від обсягу споживання. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2025 р. № 480 затверджено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 р. № 483, а саме: у пункті 2 постанови цифри і слова "30 квітня 2025 року" замінено цифрами і словами "31 жовтня 2025 року". Як вбачається з наданої позивачем виписки по особовому рахунку № [NUMBER] (загальна картка), позивачем дотримано приписи вищевказаних постанов та нараховано ціну спожитої відповідачами електричної енергії відповідно до тарифів, встановлених Кабінетом Міністрів України. Суд також вважає, що твердження відповідачів про сплив строку позовної давності є безпідставними та необгрунтованими, виходячи з наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 04.08.2025 року про стягнення заборгованості за період з жовтня 2022 року по квітень 2025 року, а отже трирічний строк на звернення до суду ним не пропущено. Щодо посилань відповідачів на оброблення позивачем їх персональних даних без належної згоди та законної підстави, суд зазначає, що положеннями п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 № 2019-VIII передбачено, що передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам. За такого, такі твердження відповідачів є необгрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Суд також не бере до уваги і твердження відповідачів про неправомірність нарахування позивачем штрафних санкцій, оскільки вимога про їх стягнення ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» не заявлялася. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. При цьому одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Частиною 5 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України). Приписами ч. 1 ст. 530 ЦПК України визначено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Стаття 360 Цивільного кодексу України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У даній справі стороною позивача доведено наявність обов`язку відповідачів, які фактично користуються послугами позивача, сплатити за ці послуги, надані відповідно до вимог чинного законодавства. Вказане свідчить про фактичне споживання відповідачкою електричної енергії та неналежне виконання взятих на себе обов`язків щодо щомісячної оплати спожитих послуг. Відповідачем не надано до суду доказів того, що він у встановленому законом порядку відмовився від надання послуг позивачем, а також не надано доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Беручи до уваги те, що [PERSON] , як власниця 43/100 частки будинку [ADDRESS] , а [PERSON] , як особа, яка проживає та зареєстрована за вказаною адресою, є споживачами електричної енергії за вказаною адресою та враховуючи неналежне виконання ними зобов`язань щодо сплати за електричну енергію, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути в солідарному порядку заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі 22754,16 грн. На підставі викладеного, суд вважає, що вказана заборгованість на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України підлягає стягненню з відповідачів на користь ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» у повному обсязі. При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін. Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 1514,00 грн з кожного.

Outcome: approved