Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про: 1) стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та 2) стягнення аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення сином трирічного віку, тобто до [INFO] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач по справі, будучи батьком малолітнього [PERSON] не надає позивачу належної матеріальної допомоги на утримання їх спільного сина. Враховуючи, що на даний час син проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні, а вона не працює з огляду на перебування у відпустці по догляду за дитиною, позивач вважає наявними підстави для стягнення з відповідача аліментів на її утримання, як дружини, з якої проживає малолітній син, до досягнення ним трирічного віку. У поданому до суду відзиві на позов відповідач [PERSON] визнав позов в частині вимог про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позов про стягнення з нього аліментів на утримання позивача [PERSON] прохав задоволити частково у розмірі 1/10 частини від усіх видів його доходів (заробітку). На обгрунтування своїх заперечень зазначив, що він на даний час не працює, перебуває на обліку як безробітній, не має у власності нерухомого майна, за рахунок якого можна було б отримувати пасивний дохід, а тому у разі стягнення з нього аліментів на утримання позивачки у визначеному нею розмірі він не матиме засобів на придбання мінімального набору продуктів харчування, непродовольчих товарів, мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних потреб особистості (а.с.24-25). У поданому до суду запереченні на відзив позивач зазначила про наявність у відповідача сплачувати аліменти згідно із заявленими нею вимогами, оскільки відповідач перебуває на обліку в центрі зайнятості в м.Кропивницький, отже має кошти для перебування в місті, де він нелегально працює на будівництві. Також відповідач постійно їздить по селу на автомобілі (державний номер [NUMBER] ) (а.с.34-35). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов та прохала суд його задоволити в повному обсязі. Суду пояснила, що протягом останніх пяти місяців відповідач не надавав їй матеріальної допомоги на утримання їх спільного сина та не цікавився ним. Протягом цього часу вона самостійно забезпечувала сина. Отримуваний нею дохід складається із державної допомоги в сумі 860,00 грн. щомісячно та аліментів, які їй сплачує перший чоловік на старшу дитину. Також вона має у власності земельну ділянку площею 1,59 га, яка перебуває в оренді, та за яку вона отримує орендну плату. Також суду пояснила, що розмір аліментів на її утримання був визначений нею, виходячи з інформації, розміщеної в мережі Інтернет. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовну вимогу про сплату ним аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) визнав повністю. Позовну вимогу про сплату аліментів на утримання позивача визнав частково, а саме в розмірі 1/10 частини його заробітку (доходу), оскільки сплата аліментів на утримання колишньої дружини в більшому розмірі поставить його в скрутне матеріальне становище. Заперечив доводи позивача про його працевлаштування на будівництві в м.Кропивницький, а також зазначив про належність автомобіля, на якому він їздив, його батькам. На обліку в центрі зайнятості він перебуває третій місяць, отримуючи по 8600,00 грн.. [PERSON] позивачу 5000,00 грн. на утримання дитини. В подальшому планує працевлаштуватись, щоб мати змогу сплачувати аліменти. Заслухавши пояснення сторін, безпосередньо дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 26 вересня 2025 року між сторонами по справі Долинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) був зареєстрований шлюб за актовим записом №67 (а.с.6). [INFO] у сторін по справі народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження (серія [NUMBER] ) (а.с.7). Згідно з довідкою Новоігорівського старостинського округу Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області №233/02-24 від 24 листопада 2025 року, позивач [PERSON] разом із сином [PERSON] , 2019 року народження, та сином [PERSON] , 2025 року народження, проживає по [ADDRESS] (а.с.9). Обставина проживання малолітнього [PERSON] разом з позивачем по справі [PERSON] не підлягає доказуванню на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України. Судом також встановлено, що відповідач з 30 грудня 2025 року перебуває на обліку як безробітний в Кропивницькій філії Кіровоградського обласного центру зайнятості, що підтверджується довідкою №1 від 05 січня 2026 року, виданою Устинівським відділом зазначеної філії (а.с.26). Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №458935951 від 30 грудня 2025 року підтверджується відсутність у відповідача по справі нерухомого майна, яке б належало йому на праві власності або на іншому речовому праві (а.с.27). Згідно з довідкою №02/02-24 від 05 січня 2026 року, виданою Новоігорівським старостинським округом Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, відповідач [PERSON] проживає спільно зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.28). Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2026 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.50-53). На підставі викладеного, з урахуванням засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішує спір в межах заявлених позивачем вимог і на підставі наявних у справі доказів та відповідно до приписів ст.264 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), даючи оцінку аргументам, наведеним сторонами щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, зазначаючи при цьому норми права, які були застосовані судом і мотиви їх застосування, приходить до наступного висновку. Згідно з положеннями ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.1, п.2 ч.2 ст.18 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. При цьому способом захисту сімейних прав та інтересів є, крім іншого, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. На дату розгляду судом справи по суті наявності між сторонами домовленості щодо способу утримання їх спільного малолітнього сина [PERSON] , за відсутності наданих ними відповідних письмових заяв з цього приводу, судом не встановлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача по справі [PERSON] , як матері малолітнього [PERSON] , з якою він проживає, до суду з позовом до відповідача [PERSON] , як його батька, про стягнення з останнього аліментів на утримання їх спільного сина, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право дитини на матеріальне утримання з боку батька підлягає судовому захисту. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, ким вони здійснюються, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідач по справі є фізичною особою працездатного віку. Доказів участі у матеріальному забезпеченні сина [PERSON] , в тому числі шляхом надання позивачу грошових коштів для подальшого їх використання в інтересах дитини, або придбання ним особисто одягу, продуктів харчування, засобів гігієни, необхідних для забезпечення нормальної життєдіяльності дитини, відповідачем суду надано не було. Належних доказів на підтвердження стану здоров`я, наявності грошових зобов`язань перед іншими особами, а також тяжкого матеріального становища, які б унеможливлювали чи істотно впливали на виконання ним обов`язку щодо утримання свого рідного сина, відповідачем суду надано не було, а тому суд, з урахуванням відсутності заяви позивача [PERSON] про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, приходить до висновку про спроможність відповідача брати участь в утриманні дитини шляхом сплати аліментів в частині від його заробітку (доходу). Згідно з положеннями ч.9ст.7 СК Українисімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом ч.1ст.10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цьогоКодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч.5ст.183 СК Українитой із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. З урахуванням наведених правових норм, приймаючи до уваги предмет позову - стягнення аліментів на утримання однієї дитини, яка проживає разом з матір`ю, - позивачем по справі [PERSON] , суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин в частині визначення розміру частки від заробітку (доходу) відповідача [PERSON] , яка підлягає стягненню на користь позивача, положень ч.5ст.183 СК України, що регулюють подібні аліментні відносини. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі викладеного, враховуючи законодавчо визначений розмір аліментів на утримання однієї дитини відповідного віку та не подання відповідачем доказів неможливості надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання їх спільного сина у такому розмірі, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , які підлягають стягненню з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача по справі [PERSON] в розмірі однієї чверті (1/4 частини) його заробітку (доходу), як платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення аліментів на утримання дитини у визначеному позивачем розмірі - в частині від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку підлягає до задоволення. Відповідно до роз`яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, з урахуванням обставин, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 (однієї чверті) від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 грудня 2025 року (день пред`явлення позову до суду) і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалюючи таке рішення, суд виходить із вимог діючого законодавства України та необхідності захисту інтересів дитини, що має першочергове значення. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів на її утримання, суд зазначає наступне. За змістом ч.1, п.2 ч.2 ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. При цьому способом захисту сімейних прав та інтересів є, крім іншого, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно з ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Норми ч.ч.2, 4 та 6 ст.84 СК України передбачають, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Виходячи з положень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] є молодою працездатною особою, на дату судового розгляду отримує систематичний дохід у вигляді допомоги по безробіттю і матеріалами цивільної справи не спростований факт спроможності надання ним утримання своїй дружині - позивачу [PERSON] , яка проживає разом з їх спільним сином та якій не виповнилось три роки. З огляду на викладене, відповідач, як чоловік, має компенсувати позивачу втрату нею можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті та надавати їй, як дружині, визначену законодавством матеріальну допомогу, а тому суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліментів, як на дружину, яка доглядає малолітнього сина [PERSON] до досягнення ним трьохрічного віку. Разом з тим, визначений позивачем у поданій до суду позовній заяві розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на її користь до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), суд вважає завищеним з огляду на наступне. Досліджуючи такий критерій при визначенні розміру аліментів як матеріальне становище платника аліментів, суд зауважує, що в межах розгляду даної цивільної справи на користь позивача з відповідача стягнуті аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Наведені позивачем у поданому до суду запереченні на відзив та в судовому засіданні доводи щодо неофіційного працевлаштування відповідача та належності йому, як власнику, автомобіля, не були доведені належними та допустимими доказами. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи матеріальне становище відповідача, як платника аліментів, та відсутність доказів його спроможності надавати позивачу матеріальну допомогу на її утримання у визначеному нею розмірі, суд вважає, що заявлений розмір аліментів на дружину підлягає зменшенню до 1/8 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення сином сторін по справі трьох років, тобто до [INFO] , що в повній мірі відповідатиме засадам справедливості, добросовісності та розумності сімейних правовідносин. Таким чином, з урахуванням обставин, якими обґрунтовується позовна вимога, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про часткове задоволення позовної вимоги [PERSON] та стягнення із відповідача по справі [PERSON] аліментів на утримання позивача в розмірі 1/8 частини його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає на необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. За змістом ч.1, п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. За подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01 січня 2025 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 3028 грн.00 коп.. З огляду на викладене, приймаючи до уваги задоволення позовної вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення на її користь аліментів на утримання сина та часткове задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів на її утримання, а також те, що відмова в задоволенні частини позовних вимог не стосується самого способу захисту порушеного права, з відповідача по справі на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. (0,4 х 3028 грн.00 коп.), від сплати якого при поданні позовної заяви до суду звільнена позивач. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відсутні.

Outcome: dismissed