Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

17 червня 2025 року адвокат Корець С.В., який є представником позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» про розірвання договору оренди землі, зобов`язання повернути земельну ділянку та стягнення заборгованості зі сплати орендної плати, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що між сторонами 01 серпня 2018 року було укладено договір оренди землі, предметом якого є передача у строкове платне користування земельної ділянки площею 0,72 га з кадастровим номером 4825182800:01:000:0774, що зареєстрований у державному реєстрі речових прав 05 жовтня 2018 року за № 140890721.Нормативно грошова оцінка якої станом на 13 червня 2025 року становить 35866 грн. 87 коп. Починаючи з 2020 року відповідач не сплачує позивачу орендну плату за користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим, станом на день звернення до суду, утворилася заборгованість зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, яка разом з пенею, становить 16849 грн. 44 коп. Посилаючись на те, що відповідачем не виконуються умови договору оренди землі, позивач просив розірвати договір оренди землі площею 0,72 га з кадастровим номером 4825182800:01:000:0774, укладений між позивачем та ВАТ «Очаківський райагрохім», стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за період з 2020 року по 2025 рік у розмірі 16849 грн. 44 коп., а також судові витрати. 07 липня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник зазначив, що ст. 257 ЦК України встановлено строк загальної позовної давності у 3 роки. Таким чином, позивач має право заявляти позовну вимогу, щодо стягнення заборгованості починаючи з 2023 року. Крім того, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, позивач має право заявляти позовну вимогу, щодо стягнення пені тільки за 2024 рік. Щодо стягнення орендної плати за 2025 рік, то відповідно до п. 10 Договору оренди землі, орендна плата вноситься один раз на рік, але не пізніше 31 грудня кожного року. Тобто граничний строк сплати оренди ще не настав, тому стягнення орендної плати за 2025 рік у повному обсязі вважає передчасним. Згідно з повідомленням ТОВ «Очаківський райагрохім» вих. № 66 від 11 березня 2021 року (наявного в матеріалах позовної заяви), що адресоване [PERSON] , йому було запропоновано отримати орендну плату наручно чи надати реквізити для зарахування коштів, однак позивач фактично відмовився від отримання орендної плати. Вважає, що у даній справі, відсутнє порушення прав орендодавця щодо отримання орендної плати у зв`язку з відмовою останнього від її отримання. ТОВ «Очаківський райагрохім», не порушувало умови договору у частині виконання обов`язку, щодо сплати орендної плати. Позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою про усунення порушень умов договору, щодо виплати орендної плати. Згідно з повідомленням вих. № 18-1 від 18 червня 2025 року, ТОВ «Очаківський райагрохім» було запропоновано [PERSON] отримати орендну плату. Також представник відповідача заперечує проти задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки дана справа, не викликала суспільного інтересу, результат вирішення цієї справи не має вплинути на репутацію сторін, спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, законодавство у цій категорії справ є сталим і судова практика має ознаку єдності. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, в якій, крім того, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 128 ЦПК України, до суду не з`явився, про причини неявки свого представника не повідомив. Крім того, враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,72 га з кадастровим номером 4825182800:01:000:0774 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 061651 від 15 серпня 2005 року (а.с. 7). Між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Очаківський райагрохім» 01 серпня 2018 року укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки (а.с. 8-11). Відповідно до пунктів 8, 10 та 13 вказаного договору оренди землі, річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 4,1% від її нормативної грошової оцінки та вона вноситься один раз на рік, але не пізніше 31 грудня кожного року, у разі невнесення орендарем орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочення. Згідно з п. 35 договору оренди дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема за рішенням суду, на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (зв. бік а.с. 76). 28 травня 2020 року позивачем на адресу відповідача була надіслана заява про припинення останнім господарської діяльності на спірній земельній ділянці для самостійного її оброблення (а.с. 12). З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого(перерахованого) податку та військового збору станом на 09 травня ДФС України про суми виплачених доходів [PERSON] за період з 1 кварталу 2020 року по 3 квартал 2025 року, вбачається, що відповідачем ТОВ «Очаківський райагрохім» нараховано, однак не виплачено дохід від надання земельної частки (паю) в оренду, зокрема: у 4 кварталі 2020 року нараховано орендну плату в сумі 5461 грн. 30 коп.; у 4 кварталі 2021 року в сумі 5461 грн. 30 коп., яка не виплачена. Дохід за надання земельної частки в орендну в період з січня 2022 року по березень 2025 року відповідачем не нараховувався позивачу та не виплачувався (а.с. 15-17). Крім того, факт не виплати орендної плати позивачу також підтверджується повідомленням ТОВ «Очаківський Райагрохім» за вих. № 18-1/06/25 від 18 червня 2025 року, за змістом якого [PERSON] запропоновано звернутися до товариства для отримання орендної плати (а.с. 28). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Пунктом 1 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої ст. 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Відповідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати. Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Виходячи з аналізу зазначених норм, слід дійти висновку, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року в справі № 183/262/17 дійшов висновку, що частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З урахуванням викладеного, а також того факту, що судом встановлено на підставі належних та допустимих доказів, факт того, що відповідачем допущено систематичну (два і більше випадки) несплату орендної плати, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та розірвання спірного договору. Вирішуючи вимогу про зобов`язання відповідача провернути спірну земельну ділянку суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі, орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. За змістом п. 19 Договору, після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. З аналізу правових норм слідує, що вимога про повернення земельної ділянки є похідною від вимоги про розірвання договору оренди землі та передчасною. Оскільки розірвання договору припиняє взаємні права і обов`язки сторін, позовна вимога щодо зобов`язання повернути земельну ділянку є вирішенням спору на майбутнє. При цьому, ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме розірвання договору оренди землі. Вирішуючи вимогу про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати суд виходить з такого. Згідно з п. 5 договору оренди землі, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахування коефіцієнту індексації, на момент укладення договору, становить 23239 грн. 16 коп., а п. 8 цього договору передбачено, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 4,1% від її нормативної грошової оцінки та на момент укладення договору становила 952 грн. 80 коп. За змістом п. 10 договору оренди землі орендна плата вноситься один раз на рік, але не пізніше 31 грудня кожного року, а тому вимога про стягнення орендної плати за 2025 рік не підлягає задоволенню, оскільки строк її виплати на момент звернення до суду ще не настав. З витягу № НВ-9966864812025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 4825182800:01:000:0774 станом на дату формування витягу 13 червня 2025 року становить 35866 грн. 87 коп. (а.с. 11). Таким чином, розмір заборгованості зі сплати орендної плати за землю підлягає задоволенню за період з 2020 року по 2024 рік у розмірі 7352 грн. 70 коп. (35866 грн. 87 коп. х 4,1%=1470 грн. 54 коп.; 1470 грн. 54 коп. х 5=7352 грн. 70 коп.). Щодо стягнення пені суд виходить з такого. За змістом п. 13 договору оренди у разі невнесення орендарем орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочення. Загальна кількість днів прострочення сплати орендної плати: за 2020 рік становить 1629 днів (з 01 січня 2021 року по 17 червня 2025 року день звернення до суду); за 2021 рік - становить 1264 днів (з 01 січня 2022 року по 17 червня 2025 року - день звернення до суду); за 2022 рік - становить 899 днів (з 01 січня 2023 року по 17 червня 2025 року - день звернення до суду); за 2023 рік - становить 534 дні (з 01 січня 2024 року по 17 червня 2025 року - день звернення до суду); за 2024 рік - становить 169 днів (з 01 січня 2025 року по 17 червня 2025 року - день звернення до суду). Розмір пені за період прострочення складає: за 2020 рік 7183 грн. 89 коп.; за 2021 рік 5574 грн. 24 коп.; за 2022 рік 3964 грн. 90 коп.; за 2023 рік 2354 грн. 94 коп.; за 2024 рік 745 грн. 29 коп., а всього 19823 грн. 26 коп. Разом із тим, суд вирішує спір в межах заявлених позовних вимог, а тому визначає розмір пені, що підлягає стягненню, на рівні 8026 грн. 20 коп. Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (до вимоги про стягнення пені) тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом із тим, згідно із Законом України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» ЦК України доповнено пунктами 12 - 14. Цими нормами, які набрали чинності 02.04.2020р., передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки, зокрема, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, у зв`язку з воєнною агресією рф проти України указом Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено воєнний стан з 5:30 24 лютого 2022 року. В подальшому до указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 вносились зміни та доповнення, якими строк дії воєнного стану продовжувався та станом на момент ухвалення даного рішення триває. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, доповнено п. 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Враховуючи вищенаведене, позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, а тому доводи відповідача в цій частині є безпідставними. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). За змістом ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, а також того, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав довів належними та допустимими доказами факт допущення відповідачем систематичної (два і більше випадки) несплати орендної плати в порушення умов договору та наявність заборгованості на суму 7352 грн. 70 коп., суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення. Розподіляючи судові витрати, суд враховує, що позивачем сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 2422 грн. 40 коп., що підтверджується відповідною платіжною інструкцією, а також заявлено витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. Враховуючи складність справи, перелік наданих послуг, час, необхідний для складання позовної заяви у спорі, суд дійшов висновку, що визначення вартості послуг на рівні 6000 грн. буде відповідати критеріям розумності та співмірності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, виходячи з принципу пропорційності відшкодування судових витрат до задоволених вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2210 грн. 98 коп. та 6000 грн. витрати на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial