Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Позивачка зазначила, що 26.07.2012р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення в цивільній справі № 412/8528/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Цим рішенням визнано квартиру [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 квартири [ADDRESS] та частини автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] в розмірі 286 050грн, залишивши квартиру [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , легковий універсал в цілому у власності [PERSON] . Вказане рішення набрало законної сили 07.08.2012р., але відповідачем не виконано станом на день подання позову (07.08.2024р.). Про винесення цього рішення 26.07.2012р. та необхідність його виконання [PERSON] було відомо, він був присутній в судовому засіданні, і позов визнав, погодившись сплатити позивачці вартість її частки у спільному сумісному майнію Ухвалою від 11.03.2024р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження у цивільній справі № 201/2867/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме - квартири [ADDRESS] , і цього ж дня ухвалою від 11.03.2024р., було вжито заходи забезпечення позову у виді заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій стосовно цієї квартири. З Єдиного державного реєстру прав власності [PERSON] стало відомо, що 28.03.2024р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим Олегом Анатолійовичем попри заборону суду було прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , індексний номер: 72306593 від 28.03.2024р. на підставі договору дарування № 455, посвідченого відповідачем - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А., поскільки відповідач [PERSON] подарував спірну квартиру своїй матері [PERSON] . Про наявність винесення ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про заборону вчинення будь-яких реєстраційних дій стосовно спірної квартири [PERSON] станом на дату вчинення цього правочину (28.03.2024р.) було відомо, що оскільки його представник адвокат Мороз К.Т. 26.03.2024р. ознайомився з матеріалами цивільної справи № 201/2867/24, і про накладення заборони вчинення реєстраційних дій знав. З наведеного наявність вчинення [PERSON] дій із перереєстрації квартири на свою матір та вчинення станом на дату 28.03.2024 реєстратором (нотаріусом) реєстраційних дій за договором дарування, попри заборону суду. Крім цього, ухвала суду від 11.03.2024 по справі № 201/2867/24 про заборону вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно квартири була направлена Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська для відома під супровідний лист безпосередньо [PERSON] та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур (отримано 20.03.2024). На думку позивачки, [PERSON] подарував своїй матері [PERSON] спірну квартиру з метою приховування цього майна від звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 412/8528/2012 від 26.07.2012, а тому цей правочин є фіктивним і підлягає визнанню судом недійсним. При укладанні договору дарування мала місце лише імітація правочину, договір укладався з відсутністю наміру створити ті правові наслідки, які задекларовані у ньому та вчинені з метою уникнення виконання рішення суду у тому числі з метою уникнення від передбачуваних наслідків такого невиконання пов`язаних з інфляцією за весь період такого не виконання встановлених законом. Додатковим підтвердженням вчинення дій із виведення майна на близького родича з метою уникнення виконання рішення суду та не сплату наявного боргу є наявність відсутності грошових коштів на банківських рахунках у [PERSON] , що підтверджується матеріалами виконавчого провадження № 75566273 приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Міністерства юстиції України Лисенка Ю.О. із примусового виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 412/8528/2012 та проживання [PERSON] за межами України. На підставі викладеного, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, остаточно просить: -визнати недійсним з моменту вчинення правочину, договір дарування квартири [ADDRESS] , серія та номер: реєстр №455, виданий 28.03.2024, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Орлов Олег Анатолійович; -скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Орлова Олега Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 72306593 від 28.03.2024 щодо державної реєстрації права власності (розмір частки 1/1) на [PERSON] квартири [ADDRESS] . -визнати незаконним та скасувати реєстраційний запис про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартири [ADDRESS] за [PERSON] , реєстраційний номер об?екта нерухомого майна: 2906538212020, номер запису про право власності: 54328544, індексний номер рішення: 72306593. -зобов?язати приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Орлова Олега Анатолійовича (реєстратора) поновити реєстраційний запис у державному реєстрі речових прав про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), реєстраційний номер майна: 1935992, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 15.04.2011, дата внесення запису: 15.04.2011, частка власності: 1/1, форма власності: приватна, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, BMX № 495335 реєстр 4177, 16.07.2010р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Яцишин О.Й. - позовні вимоги підтримав, посилаючись на наведене у позові. Вказав, що позивачка підтримує свої вимоги, посилаючись на те, що на час укладення оспорюваного правочину діяла заборона на реєстраційні дії. Представник відповідача [PERSON] адвокат Мороз К.Т. подав відзив (т.2, а.с.2), яким позов не визнав, зазначивши, що в 2012р. [PERSON] зверталась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою, в якій просила суд визнати, що квартира [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , легковий універсал в належить на праві спільної часткової власності їй та відповідачу по частині відповідно, та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за вказаного спільного майна в розмірі 286 050 грн залишивши квартиру та автомобіль в цілому у власності відповідача (справа № 415/8528/2012, провадження № 2/412/4088/2012, суддя Демидова С.О.). За результатами розгляду вказаної справи рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2012р. ці позовні вимоги було задоволено та визнано, що квартира [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , належать на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по частині, відповідно, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості квартири [ADDRESS] та автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] грн залишивши квартиру [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] в цілому у власності [PERSON] . Під час розгляду даної позовної заяви в судовому засіданні були присутні представник позивача, яка діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON] , який у судовому засіданні позов визнав. У березні 2024 року позивачка звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила визнати їх спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69,8 кв.м., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 1935992 та здійснити поділ майна подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,8 кв.м., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 1935992; за [PERSON] визнати право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,8 кв.м., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 1935992 (справа №201/2867/24, провадження 2/201/2004/2024, суддя Батманова В.В.). Разом з цим позовом [PERSON] подала заяву про його забезпечення позову, яка ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2024р. задоволена частково, вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо зазначеної квартири. Ухвалою від 02.07.2024р. провадження справі №201/2867/24 було закрито з підстав наявності рішення, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами з тих самих підстав, вжиті заходи забезпечення позову скасовані. В серпні 2024 року [PERSON] знову знов звертається до суду із позовом, що наразі розглядається, і ухвалою від 21.08.2024р. вживаються заходи забезпечення позову у виді арешту на спірну квартиру. Поданням цих позовних заяв [PERSON] позбавляє відповідачів права мирно володіти своїм майном, оскільки стосовно нього систематично вживаються заходи забезпечення позову. 11.01.2024р. відповідач, будучи власником спірної квартири з 2012р., перебуваючи з 2022р. за кордоном, видав своїй сестрі, [PERSON] довіреність на продаж або дарування всього майна, що йому належить, своїй матері [PERSON] . Тобто, фактично ще з 11.01.2024р. [PERSON] мав намір розпорядитися своїм майном на користь матері, і вважав, що квартира буде переоформлена на матір тоді ж, у січні, коли жодного судового спору або відкритого виконавчого провадження стосовно нього не було. Посвідчення угоди саме 28.03.2024р. відбулося з ініціативи довіреної особи, сестри відповідача. Адвокат Мороз К.Т. 26.03.2024р. дійсно ознайомився з матеріалами справи №201/2867/24, однак це не підтверджує того, що [PERSON] знала про наявну заборону, а [PERSON] про угоду дарування, яку планується укласти, не було відомо взагалі, а при оформленні договору дарування вищезазначеної квартири ніяких обтяжень або арештів не було зареєстровано, що могло б заборонити [PERSON] здійснити даний правочин. Також, слід зазначити, що на момент вчинення правочину не було жодної справи в суді, по якій в подальшому було відкрито провадження, оскільки справа № 201/2867/24 була закрита, а рішення по справі 412/8528/2012 на той момент вже була давно виконаним. При оформленні оспорюваного договору дарування були присутні тільки [PERSON] та відповідачка [PERSON] , які сторонами будь-якого судового провадження не були, та про наявність заборони реєстраційних дій не знали і знати не могли. Також слід врахувати, що між [PERSON] та [PERSON] після розгляду справи та винесення рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2012р. була досягнута домовленість про те, що [PERSON] в рахунок стягнутої з нього рішенням суду грошової компенсації подарує своєму спільному з позивачкою [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що й зробив 27.08.2012р. [PERSON] і про рішення суду, і про домовленість дарування іншої квартири, і про виконання цієї домовленості знала, тому й вимагала в свої листах, відправлених нею [PERSON] , знятися з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , яка дарується їх сину [PERSON] . Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом (забороною відчуження), може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо. В свою чергу, ні [PERSON] , ні [PERSON] про наявність заборони не було і не могло бути відомо, а тому підстав для задоволення позову немає. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Мороз К.Т. - наведену позицію підтримав, просить відмовити у задоволенні позову. Додатково пояснив, що 26.03.2024р. він зробив фотокопії матеріалів цивільної справи ЄУН 201/2867/24, а вивчав ці копії пізніше. Представник відповідача приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Орлова Олега Анатолійовича адвокат Костогриз О.В. подав відзив на позов (а.с.160, т.1), в якому вказував, що нотаріус перед посвідченням оспорюваного правочину перевірив наявність заборон на спірну квартиру і їх не виявив. Також вказує на те, що нотаріус не належним відповідачем у спорі, що розглядається. Відповідачка [PERSON] в судові засіданні у справі жодного разу не з`явилася, заяв по суті справи не подавала, направлена їй численна судова кореспонденція повернута неврученою із довідками пошти як про відсутність її за адресою реєстрації, так і за закінченням терміну зберігання. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази в матеріалах справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Враховуючи, що цьому спору передували інші судові спори, суд також користувався даними Єдиного державного реєстру судових рішень. Рішенням від 26.07.2012р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в цивільній справі № 412/8528/2012 ухвалено позовні вимоги [PERSON] задовольнити; визнати, що квартира [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , легковий універсал в, належать на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по частині, відповідно; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості квартири [ADDRESS] та автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] у розмірі 286 050грн., залишивши квартиру [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , легковий універсал в у цілому у власності [PERSON] (т.1, а.с.11). Як вбачається з журналу судового засідання, інтереси позивачки у цій справі представляла [PERSON] (т.1, а.с.10). Як встановлено цим рішенням, шлюб між сторонами укладений 10.07.1999р., а розірваний рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 02.02.2012р. Як випливає з копії трудової книжки позивачки (т.1, а.с.97), прізвище вона змінювала неодноразово: із [PERSON] на [PERSON] (на підставі свідоцтва про шлюб від 10.07.1999р.), з [PERSON] на [PERSON] (на підставі свідоцтва про шлюб від 23.03.2012р.). Ухвалою від 04.02.2020р. Індустріального районного суду м.Дніпропетровська відкрито провадження в цивільній справі ЄУН 202/319/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87438089), ухвалою від 25.03.2020р. провадження у справі зупинено до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави щодо виконання судового доручення, поскільки відповідач проживає за кордоном (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88414903). Після зупинення провадження у цій справі позивачка повторно подає цей же позов, і 08.04.2020р. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська (в іншому складі) постановлена ухвала про прийняття до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі 202/1841/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88657871), і рішенням від 05.06.2020р. в цій справі шлюб розірвано (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89719875). В той же день ухвалою від 05.06.2024р. цього ж суду позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (справа ЄУН 202/319/20, вперше поданий) залишений без розгляду за заявою позивачки [PERSON] ( [INFO] 11.01.2024р. відповідач [PERSON] , перебуваючи в Турецькій республіці, видав [PERSON] довіреність, в тому числі на розпорядження як оплатно, так і безоплатно, будь-яким належним йому майном на користь його матері [PERSON] (а.с.173-175, т.1). 08.03.2024р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири [ADDRESS] (справа ЄУН 201/2867/24). Ухвалою від 11.03.2024р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська провадження у цій справі відкрито (т.1, а.с.16). Також ухвалою від 11.03.2024р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на клопотання позивачки цей позов забезпечено шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних ді щодо квартири [ADDRESS] (а.с. 17, т.1). Департаментом Адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради вказана ухвала отримана 20.03.2024р. згідно штампу (т.3, а.с.) Адвокат Мороз К.Т., представляючи інтереси [PERSON] у цій справі ЄУН 201/2867/24 згідно ордеру від 20.03.2024р. та договору (т.1,а.с.59-72) 26.03.2024р. ознайомився з матеріалами справи (т.1, а.с.64). 27.03.2024р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про ознайомлення з матеріалами цивільної справи 412/8528/2012, датованою 26.03. 2024р. вказуючи, що про наявність рішення у цій справі дізналася випадково після подання до [PERSON] іншого позову в березні 2024р., участі у судових засіданнях не брала, позов цей не подавала і подавати не могла, оскільки перебувала за межами України з 03.07.2012 по 05.08.2012р., рішення суду та виконавчі листи не отримувала, матеріали і суть справи їй невідомі (т.1, а.с.8). 28.03.2024р. [PERSON] , діючи за довіреністю від імені [PERSON] , подарувала його матері [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 165). Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим Олегом Анатолійовичем на бланку НТЕ 039105, відсутність заборон при посвідченні угоди перевірена і не виявлена (т.1, а.с.194-199), сторони правочину в реєстрах боржників не перебували, під санкціями не знаходились (а.с.186- 193 т.1). 31.05.2024р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа у справі 412/8528/2012 (присвоєно номер провадження 6/201/328/2024), вказуючи, що випадково дізналася про винесене рішення у березні 2024 року, тому не мала змоги раніше отримати виконавчий лист та пред`явити його до виконання. Ухвалою від 03.07.2024р. їй було відмовлено у задоволенні заяви з посиланням на те, що [PERSON] виконавчого листа не отримувала (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120159723). Ухвалою від 02.07.2024р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська провадження у справі ЄУН 201/2867/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя квартири [ADDRESS] закрито, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 11.03.2024р. скасовані (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120242249). 11.07.2024р. [PERSON] було видано виконавчий лист у справі ЄУН 412/8528/2012 (т.1, а.с.13). 29.07.2024р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представника [PERSON] адвоката Мороза К.Т. про визнання виконавчого листа № 412/8528/2012 виданого 11.07.2024р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська на виконання рішення від 26.07.2012р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, таким що не підлягає виконанню. 07.08.2024р. [PERSON] звернулася Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовом, що розглядається (т.1, а.с.3), 09.08.2024р. подала клопотання про вжиття заходів забезпечення позову у виді арешту на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.66). 16.08.2024р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з нього інфляційні збитки у сумі 915197,81 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 102952, 04 грн., а всього 1018149,85 грн, оскільки [PERSON] з 2012р. не виконав рішення суду про сплату їй компенсації за її частину спільного сумісного майна подружжя в сумі 286 050грн (справа ЄУН 201/10079/24). 21.08.2024р. у межах справи, що розглядається вжиті заходи забезпечення позову у виді арешту на квартиру [ADDRESS] (а.с.142-143 т.1). Ухвалою від 18.09.2024р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська заяву представника [PERSON] адвоката Мороза К.Т. - про визнання виконавчого листа № 412/8528/2012 виданого 11.07.2024р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська на виконання рішення від 26.07.2012р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, таким що не підлягає виконанню залишено без задоволення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/121713222), оскільки оспорюваний виконавчий лист не було видано помилково, а з матеріалів справи не вбачається, що боржниками були виконані зобов`язання зі сплати суми заборгованості стягувачу у строк до дати видачі виконавчого листа. Постановою від 18.12.2024р. Дніпровського апеляційного суду цю ухвалу скасовано, оскільки посилання заявника в апеляційній скарзі на ту обставину, що виконавчий лист не було отримано [PERSON] , потягом 12 років у зв`язку із їхньою домовленістю, а тому свідомо не отримувала виконавчий лист та пропустила строк пред`явлення його до виконання, є слушними. Так, остання ще у 2012 році мала отримати виконавчий лист, який мала право пред`явити до виконання у межах встановленого строку. Однак позивачка не скористалась своїм правом на пред`явлення виконавчого документа до виконання в обумовлений pаконом строк і не скористалась таким правом на протязі 12 років. Твердження [PERSON] , що вона не була обізнана про судове рішення дійсності не відповідає, оскільки у справі приймав участь її представник, до того ж позивачка, ініціювавши спір, повинна була цікавитись ним, тим більше, що позов було задоволено судом на її користь. В такому випадку ініціювання [PERSON] апеляційного розгляду через 12 років, було ні чим іншим, як способом отримати виконавчий лист, чим остання і скористалась. На підставі вище зазначеного судом приймається до уваги твердження заявника [PERSON] , що позивачка [PERSON] не зверталась до суду за отриманням виконавчого листа оскільки за їх взаємною згодою рішення суду було виконане в інший спосіб, а саме про дарування [PERSON] квартири сину, про що суду були надані докази, а саме договір відчуження майна (договір дарування) та витяг з реєстру права власності, за яким майно перейшло у власність сина [PERSON] . При цьому апеляційний суд вважав, що позивачкою жодними належними доказами не було спростовано посилання [PERSON] щодо їх домовленості шляхом дарування квартири сину, крім того дана обставина підтверджена відповідними доказами, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав, що рішення у добровільному порядку не було виконано. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що [PERSON] пропустила без поважних причин строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (https://reyestr.court.gov.ua/Review/123899148). Рішенням від 29.12.2024р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі ЄУН 201/10079/24 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/123699391) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні збитки, заподіяні простроченням виконання грошового зобов`язання у сумі 915197,81 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 102952,04 грн., а всього 1018149,85 грн. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Постановою від 04.03.2025р. Дніпровського апеляційного суду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125619435) вказане рішення скасовано, у задоволенні позову відмовлено, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів звернення позивачки з часу набуття прав кредитора (після ухвалення судом рішення суду 26.07.2012р. до відділу ДВС з метою виконання рішення суду до 2024року. За рішенням суду від 26.07.2012р. до 2024року не здійснювалось жодних виконавчих дій, зі сторони стягувача також не вчинялося жодних дії спрямованих на виконання рішення суду, вона не отримувала виконавчий лист, не пред`являла його до виконання, лише 12.07.2024р. представником [PERSON] отримано виконавчий лист, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 11.07.2024р. Доказів на підтвердження перебування на виконанні у відділі ДВС до 2024р. виконавчих листів, виданих на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2012р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації у розмірі 286 050грн, матеріали справи також не містять, такі докази відсутні та позивачем суду не надані. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В порядку визначеному ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Верховний Суд неодноразово звертав увагу і на необхідності врахування судами принцип добросовісності учасників цивільних правовідносин. Так, у Постанові Верховного Суду від 10.09.2018р. у справі № 920/739/17 наведено правовий висновок, що відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3 ст.509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. У Постанові Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі № 390/34/17 вказано на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У Постанові Верховного Суду від 04.09.2020р. у справі № 311/2145/19-ц вказано на те, що розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, ч.3 ст. 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019р. у справі №910/8357/18 роз`яснено, що правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2024р. в справі № 916/379/23 вказала, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 05.04.2023р. в справі № 523/17429/20). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 07.10.2020р. в справі № 755/17944/18, від 26.04.2023р. в справі № 644/5819/20). Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21). Контрагентом з яким боржник вчиняє оспорюваний договір може бути не тільки родич боржника, але й інша особа (зокрема, співвласник в спільній власності); відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див. постанову Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21). Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (п.4 ч.2 ст.15 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанови Верховного Суду від 18.05.2022р. у справі № 643/15604/17, від 12.04.2023р. в справі № 161/12564/21). У постанові Верховного Суду від 10.02.2021р. в справі № 754/5841/17 зроблений висновок, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26.06.2018р. частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26.06.2018р.) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний [PERSON] спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON]) передбачений п.4 ч.2 ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч.2 ст. 149 цього ж Кодексу забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо. Такі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі № 6-605цс16, від 18.01.2017р. у справі № 6-2552цс16 та від 24.05.2017р. у справі № 6-640цс17. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019р. у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення. Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Із встановлених обставин справи випливає, що в 2012р. з відповідача на користь позивачки була стягнута компенсація за її частку у спільному сумісному майні подружжя, а за позивачем визнано право власності на це майно. У розгляді справи брала участь представник позивачки адвокат Кузьміна Н. О., з якою не заперечується факт укладання договору про правову допомогу. Впродовж 12 років позивачка не зверталася за виконавчим листом у цій справі. 08.03.2024р. позивачка повторно звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ тої самої квартири, та просила забезпечити цей позов, що суд і зробив 11.03.2024р., заборонивши вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо квартири. 26.03.2024р. представник відповідача [PERSON] адвокат Мороз К.Т. - знайомиться з матеріалами цієї справи, а 28.03.2024р. (через день) довірена особа відповідача [PERSON] - діючи на підставі довіреності від січня 2024р., дарує матері відповідача квартиру, при чому у відповідних реєстрах відомостей про вжиття заходів забезпечення позову не було. Доказів отримання відповідачем (або його довіреною особою, яка представляла його інтереси на підставі довіреності) ухвали про вжиття заходів забезпечення позову суду не подані. Станом на день укладення оспорюваного правочину не видавався виконавчий лист у справі про поділ майна, що розглянута судом в 2012р. Позивачка навіть не зверталася до суду із заявою про отримання цього виконавчого листа. Також станом на день укладення правочину дарування 28.03.2024р. строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був пропущений щонайменше вдвічі і це без врахування періоду дії карантину по ковіду введеного в подальшому та воєнного стану. Апеляційний суд, визнаючи цей лист таким, що не підлягає виконанню, вказав, що позивачкою жодними належними доказами не було спростовано посилання [PERSON] щодо їх домовленості шляхом дарування квартири сину, крім того дана обставина підтверджена відповідними доказами, а тому не вбачав підстав, що рішення у добровільному порядку не було виконано. Жодного відкритого виконавчого провадження, в якому боржником був відповідач [PERSON] , а стягувачем [PERSON] станом на день укладення оспорюваного правочину не було і станом на день ухвалення цього рішення немає. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна, що не має місце у справі. Судом не встановлено, що цивільно-правовий інструментарій (договір дарування) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на майно відповідача та зумовив настання таких негативних наслідків. У силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній, а тому остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин. Таким чином, у справі, що наразі розглядається, не доведено, що учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) не використовувався учасниками для уникнення звернення стягнення на майно боржника відповідача [PERSON] ; встановлені обставини справи не дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору. За встановлених обставин саме по собі відчуження квартири через день після того, як представник відповідача адвокат Мороз К.Т. - ознайомився з матеріалами справи, в межах якої були застосовані заходи забезпечення позову, не дає підстав для визнання договору оспорюваного недійсним. Слід врахувати, що цей позов поданий [PERSON] повторно, наслідком чого мало місце закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Вжиті у такому випадку заходи забезпечення позову вочевидь не мають на меті реалізацію в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. І хоча апеляційний суд не визнав такі дії позивачки зловживанням правом (див. постанову від 03.06.2025р. https://reyestr.court.gov.ua/Review/127883686), суд звертає увагу, що позивачка не вперше подає суду повторні позови, можливо, бажаючи отримати більш сприятливі для себе наслідки розгляду ініційованої нею судової справи (див. справи про розірвання шлюбу ЄУН 202/319/20 та 202/1841/20). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що дії сторін оспорюваного правочину під час його укладання не мали на меті приховання майна відповідача [PERSON] від виконання за його рахунок грошового зобов`язання, а тому не погоджується із доводами позивачки про те, що оспорюваний правочин є фраудаторним з підстав відчуження майна впродовж дії заборони на вчинення реєстраційних дій, відтак відмовляє у задоволенні позову до відповідачів [PERSON] . Стосовно вимог позивачки до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Орлова Олега Анатолійовича слід зазначити, що нотаріус може бути відповідачем у цивільній справі про оспорювання правочину (нотаріальної дії) лише тоді, коли позов стосується відшкодування шкоди, заподіяної його незаконними чи недбалими діями, а таких вимог суду не заявлено. Тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за неналежністю відповідача.

Outcome: dismissed