Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

22.01.2026 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 16.05.2009 року сторони зареєстрували шлюб у виконкомі Красноільської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, актовий запис №3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 16.05.2009 року (а.с.3). Позивач зазначає, що за час перебування в шлюбі в сторін народилося двоє дітей: сини - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що доводиться копіями їхніх свідоцтв про народження (а.с.4,5). В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що спочатку сімейне життя складалось добре, проте протягом останнього часу сімейні відносини між сторонами погіршились, по причині відсутності взаєморозуміння та спільних інтересів, що в кінцевому результаті призвело до постійних сварок та, як наслідок, до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Спроби налагодити сімейні відносини виявились безрезультатними. Позивач стверджує, що шлюб між сторонами носить формальний характер. За змістом ч.2, п.4 ч.6 ст.19, п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України суд розглядає за правилами спрощеного провадження без виклику сторін малозначні справи, в тому числі справи про розірвання шлюбу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст.279 ЦПК України). Відповідно ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. У зв`язку з наведеним вище, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження, без проведення судового засідання (ч.13 ст.7 ЦПК України). Ухвалою Косівського районного суду від 28.01.2026 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. На підставі даної ухвали відповідачу було надано термін для подачі відзиву або інших клопотань пов`язаних із розглядом даної позовної заяви. Відповідач не надсилав до суду будь-яких клопотань. Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. За вказаних обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює, що відповідає ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов підставним та таким, що підлягає до задоволення з огляду на нижче наведене. Судом встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечив проти розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11: охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Крім того, позивач просить залишити на проживання із нею неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За відсутності спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей із їхніми батьками суд може вирішити питання про залишення дитини проживати із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу (постанова Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18). За змістом ч.2 та ч.3 ст.160 СК України: місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Син сторін [PERSON] - досяг чотирнадцятирічного віку, а тому місце його проживання визначається ним самим. Спору між батьками щодо місця проживання їх неповнолітніх дітей судом не встановлено, але позивачем не надано доказів щодо волі дитини - [PERSON] на проживання із одним із батьків, що проживають окремо, тому питання про залишення цієї дитини проживати із матір`ю не підлягає вирішенню одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Натомість, вимога про залишення дитини [PERSON] проживати із матір`ю може бути вирішена у цьому провадженні. На підставі ст. ст. 24, 105, 110, 112, 113, 160 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial