Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 002/19010975-СК_SB від 16.02.2023 року в розмірі 51641 гривня 10 копійок, яка складається з: - заборгованості по кредиту в розмірі 29886 гривень 50 копійок; - заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 21754 гривні 79 копійок. В обґрунтування позову зазначало, що 16.02.2023 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] підписано заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування № 002/19010975-СК_SB. Відповідно до заяви-договору, банк надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: встановлена сума кредитного ліміту 30000 гривень; строк користування 12 місяців з автоматичною пролонгацією; процентна ставка за користування кредитом 59% річних. Вказує, що підписавши заяву, [PERSON] акцептувала публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка розміщена на веб-сайті банку: www.tascombank.com.ua на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і беззастережно приєдналась до умов договору (з усіма змінами та доповненнями, які відбулися протягом дії цієї заяви-договору); погодилась з тим, що розмір та строк дії, процентна ставка, розмір ліміту, розмір мінімального платежу та інші умови щодо банківської кредитної картки та кредиту, що надаються їй у зв`язку із обраним пакетом послуг, кредитним продуктом і приєднанням до договору шляхом підписання цієї заяви-договору, встановлюється відповідно до умов договору та залежить від типу обраного нею пакету послуг та кредитного продукту. Зазначає, що АТ «Таскомбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим у неї станом на 02.09.2025 року утворилась заборгованість у розмірі 51641 гривня 10 копійок, яка складається з: - заборгованості по кредиту в розмірі 29886 гривень 50 копійок; - заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 21754 гривні 79 копійок. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача надала відзив на позовну заяву в якому вказала, що докази, які надані позивачем, жодним чином не підтверджують факт укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем, а також не підтверджують, що сторони досягли згоди щодо розміру кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, розміру комісії та інших платежів. Жоден з наданих доказів не містить підпису відповідача. За таких обставин просить відмовити в задоволенні позову. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.02.2023 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] підписано заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування, у якій [PERSON] , ознайомившись з Публічною пропозицією АТ «Таскомбанк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, тарифами АТ «Таскомбанк», просила: відкрити на своє ім`я поточний рахунок у гривні [NUMBER] ; оформити на своє ім`я платіжну картку Master Card World Contactless; встановити на поточний рахунок кредитний ліміт на споживчі цілі в загальному розмірі 30000 гривень (а.с. 7-8). Також, у пункті 1 заяви-договору [PERSON] погоджується, що строк користування кредитним лімітом становить 12 місяців (365 днів) з можливістю автоматичної пролонгації на той самий строк. Зазначила, що їй відомо про те, що на кредит буде нараховуватися процентна ставка 59% річних. Згідно з пунктом 4 заяви-договору [PERSON] підтвердила генерацію ключової пари удосконаленого електронного підпису (УЕП) з особистим ключем та відповідним відкритим ключем, що буде використовуватися ним в мобільному додатку izibank для вчинення правочинів (у вигляді електронного документа), розрахунково-касовому обслуговуванні та/або при отриманні банківських та інших фінансових послуг та визнає, що електронний підпис є аналогом власноручного підпису, його накладення має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. У пункті 5 заяви-договору зазначено, що невід`ємною її частиною є згода та запевнення клієнта до договору, з підписанням якого в мобільному додатку izibank договір набуває чинності. Крім того встановлено, що 16.02.2023 року [PERSON] підписала згоду та запевнення клієнта до договору (а.с. 8-9). Заява-договір підписана [PERSON] цифровим власноручним підписом на екрані власного електронного сенсорного пристрою/смартфону в мобільному додатку izibank, а згода підписана ним удосконаленим електронним підписом в мобільному додатку izibank. Ідентифікацію та верифікацію клієнта виконана представником банку Ткаченко Світланою. Заява-договір та згода зі сторони банку підписані Капуловським Дмитром шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису. [PERSON] є власником поточного рахунку у гривні [NUMBER] , який відкритий в АТ «Таскомбанк» відповідно до заяви-договору, що підтверджується довідкою АТ «Таскомбанк» (а.с. 13). За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Встановлено, що 16.02.2023 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] підписано заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування, у якій [PERSON] просила: відкрити на своє ім`я поточний рахунок у гривні [NUMBER] ; оформити на своє ім`я платіжну картку Master Card World Contactless; встановити на поточний рахунок кредитний ліміт на споживчі цілі в загальному розмірі 30000 гривень із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 59% річних. Вказана заява-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування підписана [PERSON] цифровим власноручним підписом на екрані власного електронного сенсорного пристрою/смартфону в мобільному додатку izibank. На підтвердження позовних вимог АТ «Таскомбанк» надало суду копію зазначеної вище заяви-договору на укладання договору про комплексне банківське обслуговування від 16.02.2023 року. Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку про укладеність вищевказаного договору про комплексне банківське обслуговування між відповідачем та АТ «Таскомбанк». За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц. На підтвердження позовних вимог АТ «Таскомбанк» надало виписку по особовому рахунку кредитного договору № 002/19010975-СК_SB з 16.02.2023 року по 02.09.2025 року, з якої вбачається користування рахунком [NUMBER] , проведення розрахунків (а.с. 71-110). З даної виписки по особовому рахунку та розрахунку заборгованості вбачається (а.с. 69-70), що заборгованість відповідача за кредитним договором № 002/19010975-СК_SB від 16.02.2023 року становить 51641 гривню 10 копійок, яка складається з: - заборгованості по кредиту в розмірі 29886 гривень 50 копійок; - заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 21754 гривні 79 копійок. Дана заборгованість розрахована відповідно до умов договору. Доказів сплати кредиту та відсотків відповідач не надала. За таких обставин суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 002/19010975-СК_SB від 16.02.2023 року в розмірі 51641 гривня 10 копійок, яка складається з: - заборгованості по кредиту в розмірі 29886 гривень 50 копійок; - заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 21754 гривні 79 копійок. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України і стягує з відповідача на користь позивача понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2422 гривні 40 копійок.

Outcome: approved