Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

позивачі звернулися в суд з позовом до відповідачів, відповідно до якого просять зняти арешт з електричного дитячого потягу, облаштованого світлодіодними стрічками світло-рожевого кольору, з акумуляторними батареями (2 шт.) 12V/120 Am та електричного дитячого потягу, облаштованого світлодіодними стрічками, корпус склопластик, різнокольоровий, з акумуляторними батареями 12V/120Am (2 шт.) та 12V-120Am (1 шт.), накладений постановою головного державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Грабовенської Л.О. від 04.12.2025 року про опис та арешт майна боржника у зведеному виконавчому провадженні № 79378272; зняти арешт з дитячого електромобіля «Порше» жовтого кольору, компанія-виробник «Bаmbi», накладений постановою головного державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Грабовенської Л.О. від 04.12.2025 року про опис та арешт майна боржника у зведеному виконавчому провадженні № 79378272; зобов`язати Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України повернути [PERSON] або її уповноваженому представнику, або [PERSON] електричний дитячий потяг, облаштований світлодіодними стрічками світло-рожевого кольору, з акумуляторними батареями (2 шт.) 12V/120 Am та електричний дитячий потяг, облаштований світлодіодними стрічками, корпус склопластик, різнокольоровий, з акумуляторними батареями 12V/120Am (2 шт.) та 12V 120Am (1 шт.); зобов`язати Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України повернути [PERSON] або його уповноваженому представнику, або [PERSON] дитячий електромобіль «Порше» жовтого кольору, компанія-виробник «Bаmbi». В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що вони є власниками зазначених дитячих електромобілів. Позивачу [PERSON] належать два дитячі електричні потяги, а позивачу [PERSON] дитячий електромобіль «Порше» жовтого кольору. На правах оренди вони передали ці автомобілі відповідачу [PERSON] , який є фізичною особою-підприємцем і який на правах оренди використовував ці автомобілі для здійснення підприємницької діяльності. При цьому, постановою головного державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Грабовенської Л.О. від 04.12.2025 року, на вказані автомобілі накладено арешт в межах зведеного виконавчого провадження, де боржником є [PERSON] , а стягувачем - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради. Право власності на зазначені дитячі електроавтомобілі підтверджується договорами оренди та просять в судовому порядку зняти з них арешт і повернути власникам. Представник відповідача Галицької районної адміністрації Львівської міської ради не погодилася та подала відзив на позовну заяву. Зазначає, що адміністрація в межах визначених законом повноважень неодноразово виносила постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, які в подальшому скеровувались до примусового виконання. При цьому, накладення арештів, опис та вилучення майна не входить до повноважень адміністрації і тому вважають, що вони є неналежними відповідачами у справі. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на цей відзив представник позивачів зазначила, що з огляду на характер спірних правовідносин належними відповідачами у справі є боржник, стягувач та орган виконавчої служби. Оскільки стягувачем у зведеному виконавчому провадження, в межах якого було вилучено спірне майно, є Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, вона є належним співвідповідачем у справі. Крім того, відзив на позовну заяву подав представник відповідача Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Зазначає, що позивачі не звертались до відділу із заявою про звільнення майна з-під арешту та не надали документів, які підтверджують їхнє право власності на таке майно. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на цей відзив представник позивачів навела аргументи, аналогічні відповіді на попередній відзив. Відповідач [PERSON] подав суду заяву про визнання позову в повному обсязі, підтвердивши розуміння всіх наслідків, пов`язаних з цим визнанням. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не було подано. Позовна заява поступила до суду 30.12.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 31.12.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Також, за заявою представника позивачів суд в порядку забезпечення позовних вимог зупинив продаж арештованого майна, яке є предметом спору, про що постановив відповідну ухвалу від 12.01.2026 року. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивачів - адвокат Дмитришин М.П. в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримала. Дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представники відповідачів Галицької районної адміністрації Львівської міської ради Бойчук Ю.Р. та Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мицак М.З. під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених в їхніх відзивах. Перший представник наголошує, що адміністрація не порушувала прав позивачів, а другий представник - що позивачі не довели своє право власності на майно, яке просять звільнити з-під арешту. Просять у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] під час допиту в якості свідка підтвердив те, що спірне майно на праві власності належить позивачам, в яких він його орендував для здійснення підприємницької діяльності. Просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що у Галицькому відділі державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження № 79378272, до складу якого входить 219 виконавчих проваджень про стягнення з [PERSON] штрафів на загальну суму 654765,60 гривень. Стягувачем у цьому виконавчому провадженні є Галицька районна адміністрація Львівської міської ради. Облікова картка на зведене виконавче провадження долучена до матеріалів справи (а.с.118-113). Відповідно до постанов головного державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 04.12.2025 року (а.с.14-15, 16-17), в межах зведеного виконавчого провадження № 79378272 державним виконавцем вилучено, арештовано та описано майно, а саме два дитячі електричні потяги, та дитячий електромобіль «Порше» жовтого кольору, які є предметом спору в цій справі. Відповідно до договору оренди № 2501 від 03.01.2025 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.9), а також накладної № 05 від 08.01.2025 року (а.с.10), позивач [PERSON] передав в оренду відповідачу [PERSON] , серед іншого, дитячий електромобіль «Порше» жовтого кольору, вартістю 48000,0 гривень. Згідно аналогічного договору оренди № 022025 від 02.07.2025 року (а.с.11) та накладної № 003 від 02.07.2025 року (а.с.12), позивач [PERSON] передала відповідачу [PERSON] , серед іншого, два дитячі електричні потяги, загальною вартістю 325000,0 гривень. Також відомо, що відповідач [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що до матеріалів справи долучено відповідну виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.8). Договори оренди ним укладались саме як фізичною особою-підприємцем, а пунктом 2.1 цих договорів було передбачено використання майна для підприємницької діяльності. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2020 року у справі № 554/8004/16 дійшла висновку про те, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до частини 1 статті 76, частини 1 статті 77 та статті 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц). На думку суду, у справі яка розглядається право власності позивачів на спірне майно суд вважає недоведеним, що власне, є основною підставою для відмови у задоволенні позову. Так, як уже зазначалось вище, за змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочином, згідно з частиною першою статті 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у статті 203 ЦК України, в частині четвертій якої закріплено правило, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У статті 208 ЦК України закріплено перелік правочинів, які належить вчиняти в письмовій формі, і зокрема це правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (пункт 2) та правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (пункт 3). Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З огляду на вартість спірного майна, яка відображена у накладних (а.с.10, 12), правочини з його придбання в розумінні пункту 3 статті 206 ЦК України мали б укладатись в письмовій формі. Разом з тим, квитанцій про проведення розрахунку і придбання спірного майна позивачі не надали, та крім того вони не надали суду будь якого іншого письмового доказу, який би підтверджував укладення правочину про купівлю ними спірного майна. При таких обставинах покази свідків - відповідача [PERSON] та його дочки [PERSON] про те, що позивачі є власниками спірного майна суд визнає недостатніми доказами, оскільки з урахуванням конкретних обставини цієї справи виключно письмовими доказами може підтверджуватись факт вчинення правочину. Крім того, суд відкидає твердження позивачів про те, що право власності на спірне майно підтверджується долученими до матеріалів справи договорами оренди, оскільки вони, так само як і покази свідків, не можуть заміняти собою письмових доказів про придбання спірного майна. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На думку суду, у справі яка розглядається визнання позову відповідачем [PERSON] суперечить закону, оскільки факт придбання спірного майна має підтверджуватись письмовими доказами, яких у справі не має. Крім того, на думку суду це визнання порушує права інших осіб - Галицької районної адміністрації Львівської міської ради як стягувача, адже звільнення спірного майна з-під арешту унеможливить звернення на нього стягнення для задоволення вимог стягувача. Тому, суд відмовляє у прийнятті заяви про визнання позову відповідачем [PERSON] та ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову. В такому випадку, відповідно до частини дев`ятої статті 158 ЦПК України, необхідно скасувати заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 12.01.2026 року. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачами судові витрати в силу вимог частини першої, пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed