Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою та в остаточній редакції позовної заяви від 06.06.2025 просить виділити їй у володіння в натурі 21/50 житлового будинку по [ADDRESS] , яка в цілому складається: з коридора «3-1» - 3,8 м.кв., сан. вузла «3-2» - 2,9 м.кв., житлової «3-3» - 6,4 м.кв., житлової «3-4» -10,9 м.кв., житлової «3-5» - 12,6 м.кв., кухні «3-6» - 6,9 м.кв., житлової «3-7» - 17,9 м.кв., вбудованої шафи «3-8» - 0,9 м.кв, туалету «3-9» - 0,9 м.кв., допоміжного «3-10» - 2,7 м.кв., має ізольований вхід, господарські споруди, розташована на відокремленій земельній ділянці за фактично складеним порядком користування, відповідно до технічного паспорту в окрему інвентарну одиницю. При цьому позивачка посилається на те, що вказане володіння належить їй на підставі Договору міни частини житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори, нотаріусом Тюменцевою Л.І., зареєстрованого у реєстрі №1-4972, зареєстрованого Одеським Міжміським Бюро Технічної інвентаризації (ОМБТІ) від 27.05.1992 в реєстрові книзі 6 доп. на стор. 184, р.№14624. Відповідно до Витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно [PERSON] належить 8/50 частини вищезазначеного домоволодіння, [PERSON] належить 8/50 частини вищезазначеного домоволодіння, [PERSON] належить 13/50 частини вищезазначеного домоволодіння. Оскільки, належна позивачці частина будинку згідно з висновком, технічно можлива для виділу, однак всі співвласники у добровільному порядку не можуть вирішите спірне питання, позивачка для реалізації своїх прав на майно вимушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивачки адвокат Подорожній А.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала до суду відзив на позов в якому просила відмовити у задоволенні позову. [PERSON] до судового засідання не з`явилась, сповіщалась належним чином, 09.06.2025 та 01.09.2025 надавала до суду заяви про відкладення розгляду справи в зв`язку із знаходженням на лікуванні та знаходженням її доньки [PERSON] за кордоном, при цьому підтверджуючих документів до заяв не надавалось. [PERSON] до судового засідання не з`явилась, сповіщалась належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] є власником 21/50 частини житлового будинку з надвірними прибудовами, який розташований в [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці розміром 537 кв.м., що підтверджується договором міни від 27 травня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, нотаріусом Тюменцевою Л.І., зареєстрованого у реєстрі №1-4972, зареєстрованого Одеським Міжміським Бюро Технічної інвентаризації (ОМБТІ) від 27.05.1992р. в реєстрові книзі 6 доп. на стор. 184, р.№14624. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 409777564 від 27.01.2025 року відповідачі є співвласниками спірного будинку, а саме: [PERSON] належить 8/50 частини будинку, [PERSON] належить 8/50 частини будинку, [PERSON] належить 13/50 частини. У відповідності до ст. 361 ЦК України, кожному із співвласників належить частка у праві спільної часткової власності, у зв`язку з цим кожен з них має право самостійно розпоряджатися своєю часткою. Право на виділ частки із майна в натурі підтверджує наявність у кожного із співвласників всієї повноти повноважень щодо володіння, користування та розпорядження часткою, що регламентується ст. 364 ЦК України. Згідно висновку будівельно-технічної експертизи №761 від 11.02.2025 судового експерта [PERSON] , вбачається, що 21/50 частина домоволодіння [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , складається: з коридору «3-1» - 3,8 м.кв., сан. вузла «3-2» - 2,9 м.кв., житлової «3-3» - 6,4 м.кв., житлової «3-4» -10,9 м.кв., житлової «3-5» - 12,6 м.кв., кухні «3-6» - 6,9 м.кв., житлової «3-7» - 17,9 м.кв., вбудованої шафи «3-8» - 0,9 м.кв, туалету «3-9» - 0,9 м.кв., допоміжного «3-10» - 2,7 м.кв., має ізольований вхід, господарські споруди, розташована на відокремленій земельній ділянці за фактично складеним порядком користування та за технічними показниками зазначену частину можливо виділити в натурі в окрему інвентарну одиницю. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 3 ст. 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до п. 6.11. Глави 1 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, якщо між учасниками спільної часткової власності виникають спори щодо визначення, зміни розміру часток, а також виділу частки спільного майна в натурі (поділу), нотаріус відмовляє у вчиненні такої нотаріальної дії і роз`яснює заінтересованим особам їх право звернутися до суду для вирішення цих спорів. Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності із змінами і доповненнями», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю та про поділ спільного майна або виділ з нього частки. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Зазначене правило стосується також поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Саме до цього зводяться правові позиції, висловлені Верховним Судом України у справах № 6-12цс13 від 3 квітня 2013 року та № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року. Заперечення [PERSON] , викладені у відзиві на позовну заяву, суд до уваги не бере, оскільки судом досліджений висновок судового експерта від 11.02.2025, який попереджений про кримінальну відповідальність, і даний доказ є належним, досудове врегулювання спору не є обов`язковим у даній категорії справ, а наявність відзиву підтверджує існування спору між сторонами, іншим аргументам відповідачки про майбутнє будівництво позивачкою та необхідність реєстрації земельної ділянки, суд оцінку не надає, як таким, що не стосуються предмету позову і є недоречними. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). При таких обставинах та з огляду на те, що частина домоволодіння яка належить позивачці може функціонувати самостійно і окреме користування не буде порушувати права та інтереси інших співвласників, суд вважає вимоги [PERSON] доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved