Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області про стягнення інфляційних втрат та річних процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. Посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04.12.2023 року у справі №727/9701/23, яке набрало законної сили 05.03.2024 року, було частково задоволено позов [PERSON] до Державної казначейської служби, Чернівецької обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Чернівецькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду та стягнуто з державного бюджету України на користь [PERSON] 700000 гривень на відшкодування моральної шкоди. 11.03.2024 року позивачем на виконання рішення суду було отримано виконавчий лист, який 13.03.2024 року ним було подано до Головного управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області. У відповідності до ч.4 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Таким чином, [PERSON] мав отримати присуджені йому до стягнення судовим рішенням 700000 гривень з державного бюджету України не пізніше 13.06.2024 року, тобто протягом трьох місяців з дня подання ним відповідної заяви до казначейської служби. Натомість, позивачем було отримано 700000 гривень лише 31.10.2025 року, тобто із значним запізненням. У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування нею завданої шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють публічно-владні управлінські функції. Тому, він вправі заявити до стягнення з державного бюджету України інфляційні втрати, 3% річних за прострочення виконання судового рішення, а належним відповідачем є держава в особі відповідного органу Державної казначейської служби. Згідно проведеного розрахунку заборгованості за період з 13.06.2024 року по 30.10.2025 року сума інфляційний втрат складає 124579 грн. 61 коп., три проценти річних складають 29054 грн. 79 коп. Просив стягнути на користь [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання 124579 грн. 61 коп. інфляційних втрат та 29054 грн. 79 коп. трьох процентів річних. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.02.2026 року вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов. У статті 190 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу, одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів та з додержанням вимог частини 5 статті 128 цього Кодексу. Представником відповідача було подано відзив на позов. У відзиві представник позов не визнав. Зазначив, що постановою КМУ №845 від 03.08.2011 року затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників. Пункт 6 Порядку передбачає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі оригіналу виконавчого документа згідно із заявою стягувача. Відповідно до Порядку №845, казначейство та його органи виконують декілька категорій рішень, зокрема здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам. Згідно з п.45 Порядку №845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянину незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. 13.03.2024 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області з заявою про стягнення коштів разом із оригіналом виконавчого листа Шевченківського районного суду м.Чернівці на виконання рішення суду у справі №727/9701/23. Після здійснення відповідачем заходів, передбачених п.п.36-37 Порядку №845, 01.04.2024 року пакет документів у справі №727/9701/23 було направлено на виконання до Державної казначейської служби України. У подальшому, виконавчий лист №727/9701/23 обліковувався на виконанні в Державній казначейській службі України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади». Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з п.35 цього порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. 30.10.2025 року казначейство здійснило перерахування коштів на користь [PERSON] в розмірі 700000 гривень за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 у порядку черговості надходження виконавчого документа у справі №727/9701/23 на виконання в межах бюджетних призначень. Зазначив, що казначейство, виконуючи рішення судів, керується винятково актами законодавства України та не має повноважень щодо здійснення списання коштів державного бюджету понад обсяг призначень, визначений Верховною Радою України та/або всупереч передбаченій законом черговості виконання рішень суду. Зауважував, що виплата коштів позивачеві поза чергою призвела б до недотримання принципу рівності перед законом, оскільки були б порушені права інших стягувачів, які подали до казначейства документи раніше ніж позивач. Також, посилався на те, що спірні правовідносини виникли з підстав виконання казначейством судового рішення про безспірне списання коштів державного бюджету України. Тому ці правовідносини не регулюються цивільним законодавством відповідно до положень ст.1 ЦК України, а отже застосування до них будь-яких положень ЦК України, зокрема с.625 Кодексу є неможливим. Звертав увагу на те, що ані БК України, ані Порядок №845 чи інше законодавство, не встановлюють для казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади. Вважає, оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає строку виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних збитків за несвоєчасне виконання рішення суду. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 24.02.2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження було відмовлено. Крім того, 24.02.2026 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про заміну неналежного відповідача. За змістом ч.8 ст.279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Згідно з частиною 4 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Розглянувши подані докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом було встановлено наступні фактичні обставини справи та спірні правовідносини. Так, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04.12.2023 року у справі №727/9701/23 позовні вимоги [PERSON] до Державної казначейської служби, Чернівецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 700000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.8-12). 05.03.2024 року вказане рішення суду постановою Чернівецького апеляційного суду залишено без змін та набрало законної сили (а.с.13-18). 11.03.2024 року Шевченківським районним судом м. Чернівці на виконання рішення суду у справі №727/9701/23 було видано виконавчий лист (а.с.19-20). У подальшому, [PERSON] 13.03.2024 року звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області з заявою про виконання виконавчого листа від 11.03.2024 року у справі №727/9701/23 про стягнення на його користь з державного бюджету України коштів у сумі 700000 гривень (а.с.21-22). Із дослідженої судом довідки АТ КБ «Приватбанк» від 30.01.2026 року встановлено, що виконавчий лист №727/9701/23 від 11.03.2024 року було виконано 31.10.2025 року та перераховано на рахунок [PERSON] з державного бюджету України кошти в сумі 700000 гривень (а.с.24). Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України). Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 ЦК України. Зокрема, за змістом ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат стягувача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011 року). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що Головне управління ДКС України у Чернівецькій області не виконало рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04.12.2023 року у справі №727/9701/23, яке набрало законної сили 05.03.2024 року, про відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, у розмірі 700000 гривень у тримісячний строк, а тому на підставі статті 625 ЦК України просив суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь інфляційні втрати у розмірі 124579 грн. 61 коп. та три проценти річних у розмірі 29054 грн. 79 коп. зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, починаючи з 13.03.2024 року і до моменту виконання судового рішення. Представник відповідача у поданому до суду відзиві із позовними вимогами не погодилась, вказуючи на те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення ст.625 ЦК України. Даючи оцінку аргументам сторін, суд зауважує таке. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2023 року у справі №686/7081/21 зробила наступні висновки: Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). ЦК України, прийнятий 16 січня 2003 року, набрав чинності 1 січня 2004 року, тоді як Закон № 4901-VI був прийнятий 5 червня 2012 року та набрав чинності 1 січня 2013 року. Стаття 625 ЦК України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим кодексом. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону №4901-VI, який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів. Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проєкт закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проєкт закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроєкт розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проєктом закону про внесення змін до ЦК України (частини перша та друга статті 4 ЦК України). За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади. З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах. Таким чином, у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки: «91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. 92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами. Окрім того, 15 жовтня 2009 року ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява № 40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15 січня 2010 року. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§ 2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§ 5 резолютивної частини рішення). З огляду на зазначене, суд відхиляє доводи представника відповідача про неможливість застосування положень ст.625 ЦК України до спірних правовідносин, а також доводи про те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області є неналежним відповідачем у справі. Наявність судового рішення про відшкодування моральної шкоди з державного бюджету України, яке не було виконано протягом трьох місяців з дня пред`явлення його до виконання, є підставою для застосування ст.625 ЦК України, у відповідності до якої позивач має право на отримання гарантій належного виконання рішення суду. Як було встановлено судом, рішення суду від 04.12.2023 року у справі №727/9701/23 було пред`явлено до виконання 13.03.2024 року та фактично виконано лише 31.10.2025 року. Тримісячний строк виконання рішення суду у справі №727/9701/23 сплинув 13.06.2024 року. Із наданого суду розрахунку заборгованості трьох процентів річних видно, що позивачем нараховано три проценти річних на суму заборгованості за рішенням у суду у розмірі 29054 грн. 61 коп. та інфляційні втрати у розмірі 124579 грн. 61 коп. (а.с.25). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Представником відповідача не було подано до суду належних, допустимих та достовірних доказів на спростування наведеного позивачем розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат. Такими чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що внаслідок неналежного виконання державою рішення суду про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, позивач має право на стягнення із Державного бюджету інфляційних втрат та трьох процентів річних у заявленому розмірі. На підставі наведеного та

Outcome: approved