Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Представник ТОВ «Українські фінансові операції» Дідух Є.О. через систему «Електронний суд» звернувся до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 02.03.2024 року між товариством з обмеженою відповідальність «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено Договір № 4436692 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. На умовах, встановлених Договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: Відповідно до п. 1.2. тип кредиту кредит, сума кредиту складає 2000 грн. Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів: з 02.03.2024 року по 25.02.2025 року. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 12 днів. На пільговий строк 12 днів з позичальником погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 0,01 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2,5 % у день. На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. Договору ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] , яку відповідачкою вказано особисто під час укладання Договору. Відповідно до зазначених умов Договору, ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед [PERSON] виконало та надало їй кредит в сумі 2000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану Банком АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується копією довідки платіжного провайдера - ТОВ «Пейтек Україна» (детальна інформація викладена в розділі 4. «Щодо зарахування грошових коштів на платіжну карту відповідача»). У зв`язку з невиконанням відповідачем боргових зобов`язань за кредитним договором №4436692 від 02.03.2024 року перед первісним кредитором, 23.09.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу №23/09/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідачки на загальну суму 13300 грн, з якої заборгованість з тіла кредиту 2000 грн, заборгованість за процентами 10300 грн та заборгованість за нарахованим штрафам/неустойкам у розмірі 1000 грн. Станом на дату укладення Договору факторингу від 23.09.2024 року № 23/09/2024 строк дії Договору №4436692 від 02.03.2024 року не закінчився, а тому ТОВ «Українські фінансові операції» з дати факторингу 23.09.2024 року донараховано відсотки за 154 календарних дні у розмірі 7700 грн. Всупереч умовам Договору, незважаючи на повідомлення, відповідачка не виконала свого зобов`язання. Після укладення Договору факторингу та переходу права вимоги до позивача, відповідачка не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ані на рахунок ТОВ «Українські фінансові операції», ані на рахунки первісного кредитора. Таким чином, відповідачка має заборгованість перед позивачем за Договором №4436692 від 02.03.2024 року загальною сумою 20000 грн, яка складається з: суми заборгованості з тіла кредиту 2000 грн; нарахованих процентів первісним кредитором 10300 грн.; відсотки нараховані ТОВ «Українські фінансові операції» - 7700 грн та яку просив стягнути з відповідачки на користь позивача. Крім того, просив про застосування положень ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду нараховувати інфляційні втрати і 3% річних та стягнути з відповідачки судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Представник позивача Дідух Є.О. в судове засідання не з`явився, однак подав через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка [PERSON] належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилася повторно та не повідомила про причини своєї неявки, заяв про розгляд справи за її відсутності суду не подала, а також не подала відзив на позов. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без поважних причин або без повідомлення причин, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведені вище норми закону, суд вважає за можливе розглянути справу без присутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. З`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши досліджені письмові докази, які є належними та допустимими, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02.03.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] був укладено договір №4436692 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Кредитний договір укладено в електронній формі за допомогою ITC Товариства, доступ до якої забезпечується через Вебсайт або Мобільний застосунок «Credit7», з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «91974», відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». При укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Відповідно до умов вказаного Кредитного договору, [PERSON] отримала кредит в розмірі 2000,00 гривень, строком на 360 днів, з 02.03.2024 року по 25.02.2025 року, Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 12 днів. Відповідачка зобов`язалася повернути кредит зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку та строки, що передбачені Кредитним договором. Відповідно до п.1.4 договору, тип кредитної ставки фіксована. Стандартна процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору. На пільговий строк 12 днів з позичальником погоджено умови пільгового користування, знижена процентна ставка - становить 0,01% за кожен день користування кредитом, якщо позичальником не виконано зазначених у договорі умов то застосовується стандартна процента ставка становить 2,5% в день. Відповідно до п. 1.4.1, 1.4.2 договору стандартна процентна ставка застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки. Якщо клієнт до 13.03.2024 року (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, клієнт як учасник програми лояльності отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших клієнтів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. Відповідачка отримала кредит шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] , яку нею вказано особисто під час укладання Договору. Між товариством «Пейтек Україна» та ТОВ «Лінеура Україна» було укладено Договір про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку № [NUMBER] від 03.01.2024 року. Відповідно до зазначеного Договору 02.03.2024 року о 10:58:09 було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта ТОВ «Лінеура Україна» на суму 2000,00 грн. Призначення платежу: зарахування на картку, маска картки [NUMBER] , що підтверджується повідомленням директора ТОВ «Пейтек» від 03.10.2024 року №20241003-2392. Згідно витребуваної інформації наданої АТ КБ «ПриватБанк» підтверджено, що в банку на ім`я [PERSON] було емітовано платіжну картку № [NUMBER] , на яку 02.03.2024 року зараховані кошти в сумі 2000,00 грн. 02.03.2024 року [PERSON] ознайомилася під підпис з паспортом споживчого кредиту та між нею і ТОВ «Лінеура Україна» було підписано додаток № 1 до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4436692, в якому вони погодили графік платежів за договором та обчислення загальної вартості кредиту. Таким чином, ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачці кредит відповідно до умов укладеного договору №4436692 від 02.03.2024 року, а відповідачка з свого боку умов кредитного договору не виконала. Згідно розрахунку заборгованості за договором №4436692 від 02.03.2024 року, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] станом на 23.09.2024 року її заборгованість становила 13300 грн, яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 2000 грн, заборгованість за відсотками - 10300 грн, штрафні санкції - 1000 грн. 23.09.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем укладений договір факторингу №29/09/2024, відповідно до якого умов якого ТОВ «Лінеура Україна» за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якими настав або виникне в майбутньому, до боржників, вказані у реєстрах боржників. Відповідно до акту прийому-передачі інформації згідно Реєстру Боржників в електронному виді за Договором факторингу №23/09/2024 від 23 вересня 2024 року, ТОВ «Українські фінансові операції» прийняв право вимоги по Боржниках в кількості 4493. Згідно витягу з Реєстру боржників від 23.09.2024 року до договору факторингу №23-09-2024 від 23 вересня 2024 року, ТОВ «Українські фінансові операції» набуло грошової вимоги до відповідача за договором №4436692 від 02.03.2024 року у розмірі 13300 грн. 24.09.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» в особистих кабінетах боржників було проінформовано їх про відступлення ТОВ «Українські фінансові операції» права вимоги за кредитними договорами, в т.ч. і відповідачку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно з ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, який повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4, 5 ст. 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно правил ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Судом встановлено, що ТОВ «Лінеура Україна» виконало свої обов`язки за електронним договором про надання споживчого кредиту №4436692 від 02.03.2024 року та надало відповідачці кредит в сумі 2000 грн шляхом перерахування кредитних коштів на її платіжну картку. Всупереч умовам Договору, незважаючи на повідомлення щодо відступлення права вимоги, яке йому було надіслано первісним кредитором в особистий кабінет, відповідачка свого зобов`язання не виконала. У зв`язку з тим, що станом на дату укладення Договору факторингу від 23.09.2024 року № 23/09/2024 строк дії Договору №4436692 від 02.03.2024 року не закінчився, а тому ТОВ «Українські фінансові операції» з дати факторингу 23.09.2024 року донараховано відсотки за 154 календарних дні у розмірі 7700 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Після укладення Договору факторингу та переходу права вимоги до позивача, відповідачка не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ані на рахунок ТОВ «Українські фінансові операції», ані на рахунки первісного кредитора. Позивач на підставі долучених доказів довів, що до нього перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні, яке відповідачка не виконала належним чином, відповідно має підстави для захисту свого права в суді. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за Договором №4436692 від 02.03.2024 року у загальному розмірі 20000 грн, яка складається з: суми заборгованості з тіла кредиту 2000 грн; нарахованих процентів первісним кредитором 10300 грн; відсотки нараховані ТОВ «Українські фінансові операції» - 7700 грн. В свою чергу відповідачкою не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання неб зобов`язань, які б спростовували суму заборгованості перед позивачем та позовні вимоги взагалі. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», яке набуло заборгованості за кредитним договором №4436692 від 02.03.2024 року у загальному розмірі 20000 грн. Вирішуючи позовні вимоги про застосування положень ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. В свою чергу, згідно ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи. Суд враховує, що зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 02.03.2024 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачки слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору (платіжна інструкції №13010 від 05.12.2025 року) у розмірі 2422,40 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що 01.08.2024 року між Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», в особі генерального директора Сівека С.С. та адвокатом Дідухом Є.О., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 5972/10 від 24.03.2017 року, укладено договір №01/08/2024-А. 21.04.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» в особі генерального директора Кобзаренко Д.А. та адвокатом Дідухом Є.О. на виконання вищевказаного договору склали заявку №4436692 на виконання доручення до договору № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року. У вказаній заявці сторони погодили: перелік послуг професійної правничої допомоги у суді першої інстанції по справі щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №4436692 від 02.03.2024 року; загальну суму гонорару, яка згідно цієї заявки складає 10000 грн.; види робіт (наданих послуг) та інше. До суду на підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом Дідухом Є.О. надано акт прийому-передачі наданих послуг, згідно договору № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року; детальний опис робіт (наданих послуг) №44366692 від 25.11.2025 року, копію довіреності від 01.08.2024 року та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5972/10 від 24.03.2017 року. Враховуючи наведене вище витрати позивача на правничу допомогу по даній справі підтверджені у розмірі 10000,00 грн. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідачкою не заявлено. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц зазначено, що суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. За таких обставин, суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. підлягають стягненню з відповідачки. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial