Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

У серпні 2025 року адвокат Плаксій Р.В., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Дерун Анатолій Андрійович, приватне підприємство «Виробничо-комерційна організація «Еталон» про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, в якому просив: внести зміни до свідоцтва про право на спадщину № 1298, виданого 12 червня 2023 року приватним нотаріусом Деруном Анатолієм Андрійовичем, в межах спадкової справи № 31/2023, зазначивши, що частка [PERSON] у спадщині після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , складає 1/2; внести зміни до свідоцтва про право на спадщину № 1298, виданого 12 червня 2023 року приватним нотаріусом Деруном Анатолієм Андрійовичем, в межах спадкової справи № 31/2023, зазначивши, що частка [PERSON] у спадщині після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , складає 1/2. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11 листопада 2010 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений Черненко А.П., секретарем Храпачівської сільської ради Білоцерківського району, Київської області, що зареєстрований у реєстрі за № 95. [INFO] померла [PERSON] , за заповітом якої, до складу спадщини увійшла земельна ділянка, площею 1,79 га, призначена для введення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Храпачівської сільської ради Білоцерківського району, Київської області, що належить їй на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданий 09.12.2014 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7997147. [PERSON] проживав разом з спадкодавцем на момент смерті останньої, тому він прийняв спадщину автоматично. Приватним нотаріусом Деруном Анатолієм Андрійовичем було заведено спадкову справу щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . 12 червня 2023 року на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 1298 на земельну ділянку площею 1,79 га з кадастровим номером 3220488600:04:006:0038, призначена для введення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Храпачівської сільської ради Білоцерківського району, Київської області, що належить їй на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданий 09.12.2014 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7997147. [PERSON] пропустила строк для прийняття спадщини. Однак рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2024 року по справі № 357/11223/23 визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [INFO] [PERSON] , протягом трьох місяця з дня набрання рішення законної сили. [PERSON] протягом строку визначеного судом подала приватному нотаріусу Деруну А.А. заяву про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . Приватний нотаріус Дерун А.А. повідомив [PERSON] про необхідність внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2023 року № 1298, проте останній відмовився від внесення цих змін. Оскільки згоди щодо зміни свідоцтва про право на спадщину досягнуто між спадкоємцями не було, тобто є місце спір про це право, тому питання про перерозподіл спадщини може бути вирішено лише судом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2025 головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Одночасно з позовною заявою представник позивача адвокат Плаксій Р.В. подав заяву про забезпечення позовую. Ухвалою від 14 серпня 2025 року заяву представника позивача [PERSON] адвоката Плаксія Романа Володимировича про забезпечення позову було задоволено. Вжито заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3220488600:04:006:0038, заборонивши їх відчуження та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії на нерухоме майно. Ухвалою від 24 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 20 жовтня 2025 року. Ухвалою від 20 жовтня 2025 року клопотання представника позивача адвоката Плаксія Р. В. про витребування доказів було задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруна А.А. належним чином засвідчену копію спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Підготовче засідання по справі відкладено до 09 год. 55 хв. 17 листопада 2025 року. Судом 04.11.2025 р. за вх..№ 63908 отримано від приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруна А.А. копію спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача направив до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ЦПК України. Матеріали справи містять підтвердження про направлення відповідачеві рекомендованого повідомлення про вручення поштою повістки в судові засідання. При цьому слід зазначити, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. (позиція КГС ВС у справі № 911/3142/19 від 18.03.2021р). Також, відповідач був повідомлений про час і місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв чи клопотань про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило та відповідно до положень ст.128,130 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлений належно про розгляд справи. Треті особи в судове засідання представників не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяви та клопотання до суду не направили, причини неявки суду не повідомили. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2024 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун Анатолій Андрійович про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини були задоволені. Визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відрилася після смерті [INFO] [PERSON] , протягом трьох місяця з дня набрання рішення законної сили. Вказане рішення набрало законної сили 19.03.2024. Згідно даного рішення суду, судом було встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) від 08.12.2021 року, актовий запис за №и 3351. Встановлено, що померла [PERSON] є матір`ю позивача по справі [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданої Храпачівською сільською радою Білоцерківського району Київської області від 13 липня 1967 року, актовий запис № 31, яка змінила прізвище на [PERSON] у зв`язку з укладання шлюбу з [PERSON] , про свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Отже, після смерті [PERSON] залишилася спадщина, як встановлено в судовому засіданні - нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 3220488600:04:006:0038, площею 1,79 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, Київська область, Білоцерківський район, с/рада Храпачівська, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Так, як встановлено в судовому засіданні та не спростовано сторонами по справі, відповідач [PERSON] є братом позивача по справі. Згідно наявно в матеріалах справи заповіту від 11 листопада 2010 року, засвідченого секретарем Храпачівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 95, [PERSON] на випадок своєї смерті робила таке розпорядження: все належне їй майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, і взагалі те, що буде належати їй на день смерті та на що вона за законом матиме право заповідала в рівних частина своїм дітям: [PERSON] та [PERSON] . 15 червня 2023 року відповідач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун А.А. з заявою про прийняття спадщини надав документи, на підставі чого була заведена спадкова справа за № 31/2023 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Свідоцтво про право на спадщину за законом видано на земельну ділянку, площею 1,79 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Білоцерківський район, Храпачівська сільська рада, яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області 09 грудня 2014 року, індексний номер: 30683106, право власності на яку зареєстровано, підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому суд вважає доведеними обставини, встановлені судовими рішеннями у справі №638/1397/24, що набрали законної сили. З наявної в матеріалах справи копії спадкової справи №31/2023 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що [PERSON] протягом строку визначеного судом подала приватному нотаріусу Деруну А.А. заяву про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . 10.10.2024 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун А. А. було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за №565/02-31, відповідно до якої нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що належить [PERSON] , на ім`я [PERSON] , та у проведенні будь-яких дій, пов`язаних з видачею свідоцтва про право на спадщину. Із постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину встановлено, що приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун А. А., за зверненням [PERSON] , направив на ім`я [PERSON] , Повідомлення від 21 серпня 2024 року за №426/02-14 про звернення до нотаріальної контори для перерозподілу часток спадщини після померлої [INFO] - [PERSON] , за адресою робочого місця: [ADDRESS] , приміщення №1 о 14 год. 00 хв. 21 серпня 2024 року. До приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруна А.А. надійшло Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з розпискою в одержані від 08 липня 2024 року.?Нотаріус повідомив, що видати свідоцтва про право на спадщину на ім`я [PERSON] , не має можливим, в зв`язку з тим, що [PERSON] не з`явився до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруна А.А., у зазначений день та час для укладення Договору про перерозподіл часток у спадщині. Тобто, приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун А. А. було вчинено дії метою внесення змін до виданих свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з виявленням спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати. Згоди на внесення змін [PERSON] не надав. Отже сторони в добровільному порядку не дійшли згоди щодо внесення змін до свідоцтв про право на спадщину. Установивши, що спадщина підлягає перерозподілу між [PERSON] та [PERSON] , при відсутності згоди між спадкоємцями, застосовується при вирішенні спору частина друга статті 1300 ЦК України, яка визначає, що такі зміни можуть бути внесені, коли між спадкоємцями відсутня взаємна згода щодо внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за рішенням суду. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-І8376св18). Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Тобто, перерозподіл спадщини являє собою повторний розподіл спадщини між спадкоємцями у випадку, коли після первісного її розподілу в натурі спадщина буде прийнята іншими спадкоємцями. Такими способами є письмова згода спадкоємців, які прийняли спадщину, рішення суду про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини або коли певні обставини є підставою для перерозподілу спадщини. Можна виділити такі умови перерозподілу спадщини, що мають бути наявними одночасно: 1) сплив строку для прийняття спадщини; 2) відбувся первісний розподіл спадщини. Під перерозподілом мається на увазі спадщина, яка вже поділена між спадкоємцями в натурі, тобто спадкові відносини припинилися. Подібне положення містить правова позиція Верховного Суду в постанові від 20 жовтня 2020 року у справі №748/72/20-ц. Тому специфіка такої конструкції, як перерозподіл спадщини, полягає в тому, що вона викликає ефект «повернення» до правовідносин спадкування, які вже припинилися. Правило про перерозподіл спадщини застосовується у разі: визначення спадкоємцеві додаткового строку для прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України); визнання заповіту недійсним (ст. 1257 ЦК України); визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (ст. 1301 ЦК України); визнання договору про зміну черговості одержання права на спадкування недійсним (ч. 1 ст. 1259 ЦК України). Цивільний кодекс України закріплює два способи перерозподілу спадщини: 1) передання частини спадкового майна в натурі; 2) сплата грошової компенсації. Однак, вказані способи сформульовані законодавцем таким чином, що вони використовуються не за вибором спадкоємця, а виключаючи один спосіб на користь іншого. Так, виплата грошової компенсації можлива у разі відсутності у спадкоємців спадщини в натурі внаслідок її відчуження. У постанові від 30 квітня 2020 року по справі № 727/1571/15-ц Верховний Суд постановив, що у разі продажу спадкового майна особою, на яку видано свідоцтво про право на спадщину, суд з метою захисту інтересів спадкоємців може передати їхню частку в натурі шляхом перерозподілу збереженого майна або виплатити грошову компенсації. Перерозподіл спадщини завершується видачею нотаріусом нових свідоцтв про право на спадщину та може здійснюватись: 1) нотаріусом або в сільських населених пунктах - уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини на підставі заяв спадкоємців, які дійшли згоди стосовно перерозподілу спадщини, згідно зі ст. 1300 ЦК України; 2) судом на вимогу одного із спадкоємців. Перерозподіл спадщини в судовому порядку здійснюється шляхом застосування такого способу захисту прав спадкоємців, як внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Специфіка цього способу захисту пов`язана з можливістю його застосування лише у сфері спадкового права. Згідно з частиною 1 статті 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до частини 2 статті 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, від 04.11.2024 р. по справі № 504/3606/14-ц викладено наступні правові висновки: Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України) і т.д. При вирішенні спору про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину суд визначає частки кожного із спадкоємців. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (частина третя статті 1300 ЦК України). За обставин даної справи, позивач та відповідач є спадкоємцями за законом, їх частки є рівними. Судом встановлено, що внаслідок дії судових рішень по справі №357/11223/23 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області виявлено спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися і стали дорівнювати по 1/2 кожному, бо відповідно до частини 1 статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Тому до правовідносин у цій справі підлягають застосуванню висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 04.11.2024 року по справі №504/3606/14-ц. Оскільки згоди щодо зміни свідоцтва про право на спадщину досягнуто між спадкоємцями не було, тобто є місце спір про це право, тому питання про перерозподіл спадщини може бути вирішено лише судом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач відзив на позов з належними та допустимими доказами в підтвердження заперечень та спростування доводів позивача до суду не подав. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Дерун Анатолій Андрійович, приватне підприємство «Виробничо-комерційна організація «Еталон» про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є такими, що підлягають задоволенню. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 288 ЦПК України позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved