Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

12 червня 2025 року позивач звернувся до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу із позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини разом із батьком, у якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , який народився [INFO] разом з її батьком за адресою фактичного проживання батька. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 30.10.2015 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу сторони по справі мають спільну дитину [PERSON] , який народився [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося і тому 29 вересня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач почала проживати з іншим чоловіком, у них народилась спільна дитина. Син від першого шлюбу постійно піддавався психологічному та фізичному насильству з боку матері та її співмешканця. Коли батько забирав сина на вихідні, то неодноразово помічав синці на тілі дитини. Хлопчик часто перебував у пригніченому стані. Він має постійний високій дохід, може забезпечити гарний рівень життя та виховання дитині. Має власне житло. На підставі ухвали Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 30 червня 2025 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 26 липня 2025 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечувала проти визначення місця проживання дитни з позивачем (а.с.35-41). 06 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.81). На підставі ухвали суду від 10 лютого 2026 року доручено службі у справах дітей виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради надати висновок про доцільність проживання дитини з позивачем (а.с.105-106) Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання з`явилась, просила суд відмовити у задоволенні позивних вимог. Представник третьої особи у судове засідання з`явилась, підтримала висновок про доцільність проживання дитини разом із матір`ю. Пояснила, що під час розмови дитина виявила бажання жити разом із матір`ю. У судовому засіданні, у якості свідка допитано [PERSON] , яка пояснила, що вона є співмешканкою позивача. Пояснила, що позивач гарний батько, але йому позивач не дає можливості бачити дитину. Син дуже любить батька. [PERSON] скаржився їм, що вітчим його б`є, мати теж його б`є. [PERSON] радіє коли приходить до них та не хоче іти додому. Також, в якості свідка допитано [PERSON] , який пояснив, що працює разом із позивачем. Позивач приводив дитину на роботу. Він спілкувався із хлопцем. Хлопчик казав йому, що не хоче повертатися від батька додому. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, висновує таке. Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2015 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджує актовий запис про шлюб № 521 (а.с.45-46). Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджує копія свідоцтв про народження дитини серія [NUMBER] (а.с.44). На підставі рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 15 січня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , проживає за адресою [ADDRESS] . Має у власності квартиру [ADDRESS] (а.с.11,,25). Згідно з актом обстеження умов проживання за вищезазнаеною адресою від 18.02.2026 року, служба у справах дітей висновує, що для дитини створено належні умови, є місце для навчання, розвитку, відпочинку. Відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження умов проживання за зазначеною адресою від 18.02.2026 року, служба у справах дітей висновує, що для дитини створено належні умови, є місце для навчання, розвитку, відпочинку. На виконанні Криворізького відділу державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває судовий наказ № 211/4109/22 від 10.01.2023 року, який видав Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] , який народився [INFO] у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02.02.2023 року, до досягнення дитиною повноліття. На 22 грудня 2025 року [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 42096,97 грн, що підтверджує розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. У висновку виконкому Довгинцівської районної в місті ради №8/28-96 від 05.03.2026 року зазначено про недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , який народився [INFO] разом із батьком [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, зважаючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей". При вирішенні справи суд установив, що [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю [PERSON] . [PERSON] позитивно характеризується, має стабільний дохід, житло, в якому створила умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання дитини. Під час розгляду справи суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання [PERSON] з батьком буде мати більш позитивний вплив на нього. Визначаючи місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю, суд наголошує, що батько дитини, безсумнівно, має відігравати важливу роль у житті та розвитку малолітнього сина, має право та обов`язок піклуватися про його здоров`я і стан розвитку незалежно від того, з ким дитина проживає. Також [PERSON] не позбавляється можливості спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні і утриманні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed