Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Комуналького некомерційного підприємства «Вінницька міська клінічна лікарня №1», за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про зміну дати звільнення, призначення та виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] працювала у КНП «Вінницька міська клінічна лікарня №1» завідувачем терапевтичного відділення та 15.09.2025 року подала заяву про звільнення з посади з 03.11.2025 року за згодою сторін, після чого захворіла. При цьому, 26.12.2025 року отримала витяг з наказу про її звільнення з посади. Згідно з наказом від 27.10.2025 року її звільнено з посади з 03.11.2025 року за згодою сторін. Проте у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 30.10. до 01.12.2025 року, наказами від 31.10.2025 року № 163-ОС, від 11.11.2025 року №169-ОС, від 20.11.2025 року №174-ОС, від 21.11.2025 року перенесено дату звільнення на 01.12.2025 року. Позивач зазначає, що вона і надалі з 01.12.-26.12.2025 року хворіла, однак її тимчасова непрацездатність в грудні 2025 року відповідачем не врахована при визначенні дати звільнення і залишилась не оплачена. У відповідь на адвокатський запит відповідач зазначив, що: - з 01.12.2025 року в електронній системі «Портал Пенсійного Фонду України» були відсутні відомості щодо продовження або видачі нового листа про тимчасову непрацездатність з вказанням відомостей про перебування в трудових відносинах [PERSON] з КНП «ВМКЛ №1»; - окремо в особистому кабінеті [PERSON] в електронній системі «Портал Пенсійного Фонду України» містяться наступні відомості: «номер звернення: [NUMBER] ; дата звернення: 31/10/2025 09:27; Тип Звернення: повідомлення про зміни в трудових відносинах…». Вказане звернення від відповідача про те, що трудові відносини з позивачем припинені з 31.10.2025 року - не відповідає дійсності. Таким чином, відповідач сам створив обставину, при якій на «Портал Пенсійного Фонду України» були відсутні відомості про продовження або видачі нового листа про тимчасову непрацездатність з вказанням відомостей про перебування в трудових відносинах [PERSON] з КНП «ВМКЛ №1». Отже, позивач мала приступити до роботи в перший робочий день в понеділок 29.12.2025 року це і є дата її звільнення. За період тимчасової працездатності (01.12.-26.12.2025 року) позивачу повинна бути виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності. З огляду на викладене [PERSON] звернулася до суду з цим позовом та просила: - дату її звільнення, визначену в наказі КНП «ВМКЛ №1» від 21.11.2025 року №175-ОС, змінити з 01.12.2025 року на 29.12.2025 року; - зобов`язати КНП «ВМКЛ №1» за період тимчасової непрацездатності з 01.12 по 26.12.2025 року включно призначити за здійснити виплату їй допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідно до норм Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»; - стягнути з КНП «ВМКЛ №1» на її користь понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.01.2026 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. На виконання вимог ухвали суду, у встановлений строк, представником відповідача було надіслано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якої позовні вимоги є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Дійсно, 15.09.2025 року позивач подала заяву про звільнення з посади з 03.11.2025 року за згодою сторін. 27.10.2025 року відповідачем видано наказ №159-ОС про звільнення позивача з посади з 03.11.2025 року. 30.10.2025 року з електронної системи Пенсійного фонду України надійшли відомості щодо тимчасової непрацездатності, з датою відкриття 30.10.2025 року по 07.11.2025 року. Тому, наказом №163-ОС було перенесено дату звільнення з 03.11.2025 року на 10.11.2025 року. Вподальшому, 08.11.2025 року з електронної системи Пенсійного фонду України надійшли відмості щодо тимчасової непрацездатності позивача з датою відкриття 08.11.2025 року по 10.11.2025 року. 11.11.2025 року з електронної системи Пенсійного фонду України надійшли відмості щодо тимчасової непрацездатності позивача з датою відкриття 11.11.2025 року по 18.11.2025 року, тому наказом №169-ОС позивачу було перенесено дату звільнення з 10.11.2025 року на 19.11.2025 року. 19.11.2025 року з електронної системи Пенсійного фонду України надійшли відмості щодо тимчасової непрацездатності позивача з датою відкриття 19.11.2025 року по 21.11.2025 року, тому наказом №174-ОС позивачу було перенесено дату звільнення з 19.11.2025 року на 21.11.2025 року. 21.11.2025 року з електронної системи Пенсійного фонду України надійшли відмості щодо тимчасової непрацездатності позивача з датою відкриття 21.11.2025 року по 28.11.2025 року, тому наказом №175-ОС позивачу було перенесено дату звільнення з 21.11.2025 року на 01.12.2025 року. Разом з тим, з 01.12.2025 року в електронної системи Пенсійного фонду України були відсутні відомості щодо прдовження або видачі нового листка про тимчасову непрацездатність. В телефонному режимі з позивачем працівники кадрової служби повідомили про відсутність в системі листа непрацездатності та запропонували, у разі продовження хвороби, надати новий лист в паперовому варіанті, який [PERSON] не був наданий. Тому, підстави нарахування та виплати їй відповідних сум немає. З приводу вимоги про змінення дати звільнення, то представник відповідача зазначив, що запис про звільнення було здійснено відповід до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. На підставі викладеного, представник просив відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи надіслала суду заяву, згідно з якою чиним законодавством передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати. Однак, якщо відсутня втрата доходу підприємства (простій, призупинення трудових відносин тощо), допомога по тимчасовій непрацездатності не надається. Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий увстановленому порядку листок непрацездатності. Пенсійний фонд України здійснює виплату допомоги по тимчасовій втраті непрацездатності виключно після отримання від страхувальника (роботодавця) відповідної заяви розрахунку. Таким чином, виплата допомоги по тимчасовій втраті непрацезданості є похідною від належного виконання роботодавцем обовязку щодо подання заяви розрахунку до Пенсійного фонду України. На підставі викладеного, представник третьої особи просив рішення у справі прийняти відповідно до вимог чинного законодавства. Представником позивача надіслано суду заяву про долучення до справи доказів понесення витрат на правничу допомогу, а саме договору про надання правничої допомоги від 16.12.2025 року та довідку адвоката від 23.02.2026 року. Позивач не скористався своїм правом на надання суду відповіді на відзив. Враховуючи викладене вище та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку суд дійшов таких висновків. У заяві від 15 вересня 2025 року [PERSON] просила КНП «ВМКЛ №1» звільнити її з посади завідувача клінічного терапевтичного відділення №2 з «03.11.2025 року» за угодою сторін (а.с. 6). Згідно з наказом КНП «ВМКЛ №1» від 27.10.2025 року №159-ОС [PERSON] звільнена 03.11.2025 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 8). Підставою для звільнення є її заява. З матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що позивач у період з 30.10.2025 року по 28.11.2025 року перебувала на лікарняному (а.с. 48, 50, 51, 53, 55). У зв`язку з цим, відповідач видавав ряд наказів про перенесення дати звільнення [PERSON] на 10.11.2025 року, на 19.11.2025 року, на 21.11.2025 року, на 01.12.2025 року (наказ від 31.10.2025 року № 163-ОС, наказ від 11.11.2025 року №169-ОС, наказ від 20.11.2025 року №174-ОС, наказ від 21.11.2025 року №175-ОС) (а.с. 9-12). 22.12.2025 року відповідач надіслав позивачу повідомлення про перенесення дати звільнення на 01.12.2025 року та запропоновано звернутися до відділу кадрів з трудовою книжкою для здійснення відповідного запису про звільнення (а.с. 57-59). Запис про звільнення наявний в трудовій книжці позивача (а.с. 63 на звороті). Проте, [PERSON] і надалі продовжувала перебувати на лікарняному у період з: 01.12.2025 року по 02.12.2025 року, з 03.12.2025 року по 12.12.2025 року, 15.12.2025 року по 19.12.2025 року та з 19.12.2025 року по 26.12.2025 року (а.с. 16-20). Однак, вказані листи непрацездатності були не враховані відповідачем, не оплачені (а.с. 22) та здійснено звільнення позивача 01.12.2025 року. З відповіді відповідача, аресованої представнику позивача зазначено, що з 01.12.2025 року в електронній системі «Портал Пенсійного фонду України» були відсутні відомості щодо продовження або видачі нового листка про тимчасову непрацездатності з вказанням відомостей про перебування в трудових відносинах [PERSON] з КНП «ВМКЛ №1». В телефонному режимі [PERSON] було запропоновано надати паперовий варіант листка непрацездатності, який нею не був наданий (а.с. 21). Разом з тим, суд звертає увагу, що електронний лікарняний створюється лікарем в ЕСОЗ та автоматично надходить роботодавцю. Згідно з довідкою про нараховану і отриману заробітну плату та інші види доходів №4 від 07.01.2026 року, позивачу було виплачено коштів за період з вересня 2025 року по грудень 2025 року в розмірі 76332,30 грн. (а.с. 23). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України). Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін (див. постанови Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), від 22 грудня 2020 року у справі № 183/7159/18 (провадження №61-9167св20) та постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України). Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. За змістом ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). При цьому, спірні правовідносини (звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України) поширюються на положення частини третьої статті 40 КЗпП України, в якій міститься заборона звільнення працівника з роботи під час його тимчасової непрацездатності. Таким чином, відповідач діяв всупереч вимог трудового законодавства та помилково визначив дату звільнення позивача 01.12.2015 року. За вимогами статей 253, 254 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески роботодавців (роботодавців - фізичних осіб), працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку, зокрема, з тимчасовою втратою працездатності відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає Закон № 1105-XIV. За змістом ч.1 ст. 12 вказаного Закону, право на страхові виплати за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їхніх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є сформований на основі медичного висновку про тимчасову непрацездатність або документа, що засвідчує факт усиновлення дитини, встановлення опіки над дитиною, листок непрацездатності. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з уповноваженим органом управління. (ч.1 ст. 23 вказаного Закону). У статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивачки) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у своїх постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 404/3447/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 591/1079/19 виснував, що оскільки у статті 116 КЗпП України йдеться про виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, що не обмежується лише заробітною платою, а включає в себе також інші нарахування, у тому числі й допомогу по тимчасовій непрацездатності за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, тому такі кошти відносяться до виплат, які належать працівнику при звільненні та у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року в справі № 335/8636/20 (провадження № 61-7650 св 22) вказано, що «не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України). Тлумачення положень частини третьої статті 40 КЗпП України свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не посилався на таку підставу позову, як його звільнення під час тимчасової непрацездатності, а тому в силу вимог частини шостої статті 367 ЦПК України така підстава позову судом апеляційної інстанції не приймається та не розглядається. Дійсно, позивачу було відомо про наявність у нього лікарняного листа на час пред`явлення позову, проте цей факт ним не зазначено у позові, лікарняний лист прихований під час розгляду справи у суді першої інстанції. Зазначене є зловживанням як правом (частина третя статті 13 ЦК України), так і зловживанням процесом, згідно з яким сторона зобов`язана «розкрити» докази, не приховувати докази (пункт 11 частини третьої статті 2, пункти 2, 4 частини другої статті 43, статті 44, 83 ЦПК України). Апеляційний суд також вірно зазначив, що на стадії апеляційного розгляду справи нові докази подаються виключно у порядку і на умовах, визначених частиною третьою статті 367 ЦПК України. Разом з тим, Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 2 ЦПК України (завдання та основні засади цивільного судочинства) суд зобов`язаний перевірити законність звільнення працівника, у тому числі під час тимчасової непрацездатності (пункти 1, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»), як, наприклад, і строк звернення до суду (з власної ініціативи), незалежно від того, чи посилається на це позивач. Цим самим забезпечується реалізація принципу верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України). Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої татті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення). З огляду викладене, суди попередніх інстанцій у порушення вищевказаних вимог трудового законодавства дійшли помилкового висновку про те, що на спірні правовідносини не поширюються положення частини третьої статті 40 КЗпП України, в якій міститься заборона звільнення працівника з роботи під час його тимчасової непрацездатності. Судами встановлено, що у період часу з 27 лютого 2020 року по 27 березня 2020 року Особа 1 перебував на лікарняному, а звільнено його з роботи з 28 лютого 2020 року. Отже, наслідки порушення гарантії, визначеної у частині третій статті 40 КЗпП України, слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності. Зважаючи на те, що у листку непрацездатності від 27 березня 2020 року позивачу зазначено стати до роботи 28 березня 2020 року, а, оскільки цей день не є робочим, тому датою припинення трудових правовідносин є 30 березня 2020 року. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670 цс19), та Верховний Суд у постановах: від 27 січня 2021 року у справі № 501/1928/18 (провадження № 61-15334св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20), від 07 вересня 2022 року у справі № 686/14632/21 (провадження № 61-2978св22). […] у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Ураховуючи викладене, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 грудня 2020 року у справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18) та від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20)». Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 748/1266/21 (провадження № 61-4278св22). У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У даній справі, при зверненні до суду з позовом про про зміну дати звільнення [PERSON] зазначає, що у заяві про звільнення кінцевою датою звільнення вказано 03.11.2025 року, проте вона в цей день була тимчасово непрацездатною. Таким чином, її звільнення проведено у період її тимчасової непрацездатності, що суперечить нормам чинного законодавства України. Отже, судом встановлено, що [PERSON] продовжувала бути тимчасово непрацездатною в періоди з 21.11.2025 року до 26.12.2025 року (п`ятниця передвихідний день, тому мала стати до роботи в перший робочий день, тобто мала стати до роботи 29.12.2025 року, тому датою припинення трудових правовідносин є саме цей перший робочий день. Таким чином, дату звільнення позивача з посади завідувача терапевтичного відділення №2 за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України належить змінити з 01.12.2025 року на 29.12.2025 року. Водночас у випадку зміни дати звільнення, працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення прав позивача шляхом зміни дати її звільнення та виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає що заявлені позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними належними та допустимим доказами, не спростованими відповідачем, а тому вони підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при зверненні до суду від сплати судового збору звільнено (за вимогу про виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності), він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2662,40 грн. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1065,00 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання обґрунтованості щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн., слід приймати до уваги викладене нижче. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено: ордер (а.с. 95), копію договору про надання правничої допомоги від 16.12.2025 року (а.с. 96) та довідку про опис виконаних робіт (а.с. 97). Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Положенням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з п.2.1., 2.4. договору про надання правничої допомоги, вартість допомоги (гонорар) за цим договором становить 20000,00 грн. Оплата сплачується протягом одного місяця після проголошення судового рішення. Зі змісту довідки №02-я від 23.02.2025 року, адвокатом було надано наступну правову допомогу: збирання доказів тривалістю 5 годин.; підготовка, складання позовної заяви та інших процесуальних документів 15 год.; участь в розгді справи в умовах спрощеного позовного провадження (слідкування з відкритих джерел за судовим розглядом справи, за процесуальними діями учасників справи та вжиття відповідних процесуальних дій тощо). Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, враховуючи категорію справи, обсяг виконаних робіт та наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони позивача, її публічним інтересом, співмірність даних витрат, які суд вважає завищеними, тому суд вважає такими, що підлягають до задоволення витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved