Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

[PERSON] 28.08.2025 року звернувся до Слобідського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора, в якому просить: - визнати недійсним договір дарування від 17.11.2023р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.Є., зареєстровано за № 2-1191, та на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] (номер відомостей про речове право: 52568090 та 52567871); - відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення (реєстрації) за [PERSON] права спільної часткової власності на 1/3 частку земельної ділянки, кадастровий номер: 6310136900:07:021:0001, площею 0,049 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення (реєстрації) за [PERSON] права спільної часткової власності на 31/100 частку житлового будинку літ. «А-2», загальною площею 351,4 кв.м., житловою площею 193,5 кв.м., тамбур літ. «а», огорожа № 1-4, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , додаткові відомості: у володінні та користуванні [PERSON] знаходяться приміщення № 1-4 площею 21,7 кв. м., № 1-14 площею 1,7 кв. м., № 1-15 площею 5,3 кв.м., № 1-16 площею 16,8 кв. м., № 1-17 площею 24,6 кв.м., № 1-18 площею 10,9 кв.м., № 1-19 площею 17,0 кв. м., у житловому будинку літ. «A-2». У спільному користуванні співвласників залишаються приміщення № 1 площею 4,6 кв.м., приміщення № 1-1 площею 17,6 кв.м., № 1-12 площею 13,5 кв.м. у житловому будинку літ. «А-2», огорожа № 1-4. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.08.2018 року між ним та [PERSON] укладено попередній договір, за умовами якого [PERSON] зобов`язується продати позивачу належну їй 31/100 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач до підписання цього договору передав [PERSON] гроші в сумі 560000 грн., що за згодою сторін еквівалентно 20000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення цього договору. Відповідно до умов попереднього договору сторони визнають, що у випадку, якщо невиконання Попереднього договору станеться з вини Майбутнього продавця, останній зобов`язаний повернути Майбутньому покупцю забезпечувальний платіж. В обумовлений час [PERSON] не з`явилась до нотаріальної контори для укладення основного договору та не повернула забезпечувальний платіж. В зв`язку з неповерненням забезпечувального платежу позивач звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15.05.2023 року відкрито провадження у справі № 619/2022/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, а саме авансу за попереднім договором купівлі-продажу у розмірі 560 000,00 грн., 3% річних у розмірі 55 049,00 грн., інфляційних втрат у розмірі 258 103,54 грн. До подання позовної заяви у справі про стягнення заборгованості за попереднім договором, станом на 29.11.2021р. за [PERSON] , зокрема, було зареєстроване наступне нерухоме майно: 31/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок літ. «А-2», тамбур літ. «а», огорожа №1-4, загальна площа 351.4 кв.м., житлова площа 193,5 кв.м., адреса: [ADDRESS] , підстава для державної реєстрації: договір про визначення часток в праві спільної сумісної власності та про встановлення порядку володіння та користування спільним майном, серія та номер: 263, виданий 01.03.2018, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Н.В.; 1/3 частки земельної ділянки, кадастровий номер: 6310136900:07:021:0001 площею 0,0490 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу серія та номер: 2134, виданий 26.12.2016, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мараєва Я.В. Після відкриття Дергачівським районним судом Харківської області провадження у справі № 619/2022/23 про стягнення грошових коштів [PERSON] з метою недопущення звернення стягнення на нерухоме майно, яке належало їй на праві власності більше 7 років, відчужила зазначене нерухоме майно своїй близькій особі. Так, 17.11.2023р. [PERSON] уклала договір дарування зі своєю матір`ю [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1191. За цим договором від 17.11.2023 року [PERSON] подарувала належну їй на праві власності 31/100 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] , та 1/3 частку земельної ділянки, площею 0,049 га, кадастровий номер: 6310136900:07:021:0001 за адресою: [ADDRESS] . При цьому, предметом Договору дарування є майно, яке набуто [PERSON] в період шлюбу з 2006р. по 2021р. Отже, вищевказане майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] та підлягало поділу між колишнім подружжям. Отже, на думку позивача, метою укладення Договору дарування є приховування цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу перед позивачем. [PERSON] був обізнаний про те, що забезпечувальний платіж наданий позивачем за умовами Попереднього договору в сумі 560000 грн., що еквівалентно 20000 дол. США, був переданий саме у їхню сім`ю. Після відкриття Дергачівським районним судом Харківської області провадження у справі №619/2022/23 виключно з метою уникнення відповідальності щодо повернення грошових коштів колишнє подружжя оформило Договір дарування майна. Отже, укладаючи договір дарування, [PERSON] фактично зменшила свою платоспроможність перед позивачем, такі дії відповідача є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення задоволення вимог позивача і виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області. 27.11.2026 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що основний договір не був укладений у зазначений термін в зв`язку із неявкою до нотаріуса як майбутнім покупцем, так і майбутнім продавцем. Позивач не надає жодних доказів, що саме з вини [PERSON] не було підписано Основний договір. Натомість в травні 2023 року позивач звертається до Дергачівського районного суду Харківської області із позовною заявою про стягнення з неї авансу за попереднім договором купівлі - продажу у розмірі 560 000 грн, 3% річних у розмірі 55 049, грн, інфляційні витрати у розмірі 258 103, 00 грн. Ухвалою суду від 15.05.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Одночасно з позовною заявою [PERSON] не подавав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно, що належить їй на праві спільній частковій власності, хоча на той час він знав, що шлюб між нею та [PERSON] було розірвано і позову щодо розподілу майна не подавалось. На момент розгляду справи заходи забезпечення позову не застосовувалися, що свідчить про відсутність обґрунтованих ризиків невиконання рішення суду. 25.03.2025 року Дергачівським районним судом Харківської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про стягнення з неї грошових коштів було задоволено. 13.05.2025 року Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 619/2023/23, виданого 09.05.2025 року Дергачівським районним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] авансу за попереднім договором купівлі - продажу у розмірі 560 000 грн, 3% річних у розмірі 55 049, грн, інфляційні витрати у розмірі 258 103, 00 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 235,73 грн. Вказане рішення суду відповідач виконує відповідно до ВП № 78078502 від 13.05.2025 року, з її заробітної плати щомісячно відраховується визначена приватним виконавцем Семендяєвим О.С. сума. Заборгованості по сплаті боргу немає. 04.12.2025 року представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якому вона зазначає, що під час розгляду цивільної справи №619/2022/23 позивачем не застосовувалися заходи забезпечення позову, оскільки подання заяви про забезпечення позову є правом позивача та останній не міг передбачити недобросовісні дії зі сторони [PERSON] . Внаслідок укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування від 17.11.2023 року відбулось унеможливлення стягнення коштів за рішенням суду шляхом звернення стягнення на майно боржника [PERSON] , в рамках виконавчого провадження № 78078502 від 13.05.2025 року та погашення заборгованості перед позивачем, оскільки [PERSON] подарувала все належне їй нерухоме майно. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 29.08.2025 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 01.09.2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 15.09.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 15.01.2026 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні Калюжна Л.А.. проти позову заперечує, просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомила, відзив на позов не надала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомив, пояснень по суті спору не надав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора направила заяву про проведення розгляду справи без участі представника нотаріальної контори. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про народження від 21.05.1988 року встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . З копії актового запису про шлюб № 782 від 14.10.2006 року встановлено, що [PERSON] 14.10.2006 року зареєструвала шлюб зі [PERSON] та змінила прізвище на " [PERSON] ". 17.08.2018 року [PERSON] (майбутній продавець) та [PERSON] (майбутній покупець) уклали попередній договір, згідно умов якого сторони зобов`язались в порядку і на умовах, встановлених попереднім договором, у строк до 17 годин 00 хвилин 17 серпня 2019 року укласти договір купівлі-продажу, за яким майбутній продавець зобов`язується про дату майбутньому покупцю, а майбутній покупець зобов`язується купити у майбутнього продавця належну йому 31/100 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та сплатити її вартість. Сума договору купівлі-продажу нерухомості має становити еквівалент 45000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору купівлі-продажу. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу майбутній покупець до підписання цього договору передав, а майбутні продавці отримали від майбутнього покупця гроші в розмірі 560000 грн., що еквівалентно 20000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору. Зазначена сума розцінюється сторонами як забезпечувальний платіж, який підлягає поверненню майбутньому покупцю в сумі не нижчій, за зазначений еквівалент, під час підписання основного договору. Сторони визнають, що у випадку, якщо невиконання умов цього попереднього договору станеться з вини майбутнього покупця, то переданий забезпечувальний платіж залишається у майбутнього продавця і не підлягає поверненню. У разі, якщо невиконання попереднього договору станеться з вини майбутнього продавця, останній зобов`язаний повернути майбутньому покупцю забезпечувальний платіж. Вказаний попередній договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Макушевою Н.В. за реєстр. № 936., що підтверджується копією вказаного попереднього договору. З відповіді Харківського обласного державного нотаріального архіву Східного МУ МЮ від 30.09.2025 року встановлено, що в документах, на підставі яких посвідчувався попередній договір від 17.08.2018 року за реєстр. № 936 заяви на укладення вказаного попереднього договору від [PERSON] не виявлено. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.11.2021 року встановлено, що станом на дату запиту [PERSON] належить наступна нерухомість: ??31/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок літ. «А-2», тамбур літ. «а», огорожа № 1-4, загальна площа 351.4 кв.м., житлова площа 193,5 кв.м., адреса: [ADDRESS] , підстава для державної реєстрації: договір про визначення часток в праві спільної сумісної власності та про встановлення порядку володіння та користування спільним майном, серія та номер: 263, виданий 01.03.2018, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Н.В.; ??1/3 частки земельної ділянки, кадастровий номер: 6310136900:07:021:0001 площею 0,0490 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу серія та номер: 2134, виданий 26.12.2016, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мараєва Я.В. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05.04.2021 року по справі № 619/887/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . З копії договору дарування частки земельної ділянки та частки житлового будинку від 17.11.2021 року встановлено, що [PERSON] передала безоплатно [PERSON] 1/3 частку земельної ділянки, площею 0,0490 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та розташовану на ній 31/100 частку житлового будинку літ. "А-2", що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи міститься копія заяви [PERSON] , в якій він надає згоду своїй колишній дружині [PERSON] на дарування її матері [PERSON] на умовах на її розсуд 1/3 частки земельної ділянки, площею 0,0490 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та розташовану на ній 31/100 частку житлового будинку літ. "А-2", що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15.05.2023 року (справа № 619/2022/23) відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28.03.2025 року по справі № 619/2022/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аванс за попереднім договором кошти купівля-продажу у розмірі 560000 грн.; 3% річних у розмірі 55049 грн.; інфляційні втрати у розмірі 258103,54 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 7235,73 грн. Приватним виконавцем ВО Харківської області Семендяєвим О.С. 13.05.2025 року відкрито виконавче провадження № 78078502 з виконання виконавчого листа № 619/2022/23 виданого 09.05.2025 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] авансу за попереднім договором купівлі-продажу в розмірі 560000 грн., 3% річних в розмірі 55049 грн., інфляційні втрати в розмірі 258103,54 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 7235,73 грн. 27.05.2025 року приватним виконавцем ВО Харківської області Семендяєвим О.С. винесено постанову по ВП № 78078502 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] здійснює погашення заборгованості за ВП № 78078502, а саме: 30.06.2025 року в розмірі 5359,20 грн.; 09.07.2025 року в розмірі 4794,74 грн.; 31.07.2025 року в розмірі 5379,72 грн.; 05.08.2025 року в розмірі 4890,65 грн.; 29.08.2025 року в розмірі 6612,05 грн.; 30.09.2025 року в розмірі 5280,19 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. З відповіді приватного виконавця Семендяєва О.С. від 08.12.2025 року встановлено, що станом на дату відповіді у виконавчому провадженні № 78078502 стягнуто 34390,34 грн. Залишок нестягнутої суми 934705,75 грн. Безпосередньо стягувачу перераховано 30655,75 грн. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27.08.2025 року встановлено, що станом на дату запиту ??31/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок літ. «А-2», тамбур літ. «а», огорожа № 1-4, загальна площа 351.4 кв.м., житлова площа 193,5 кв.м., адреса: [ADDRESS] ; ??1/3 частки земельної ділянки, кадастровий номер: 6310136900:07:021:0001 площею 0,0490 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору дарування від 17.11.2023 року. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.05.2025 року встановлено, що права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження за фізичною особою з ідентифікаційним кодом 3094810260 відсутні. З інформації сформованої за допомогою додатку "Реєстр нерухомості" від 13.07.2025 року встановлено, що права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження за фізичною особою з ідентифікаційним кодом 3094810260 відсутні. З відповіді на запит № 283479527 від 29.07.2025 року до МВС України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів встановлено, що в МВС відсутні дані про зареєстровані за [PERSON] транспортні засоби. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У рішенні Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) зазначено, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин». Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18). За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) та постанову Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Фраудаторним правочином, може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Аналогічний за змістом висновок щодо «використання права на зло» зроблено і в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Таким чином, боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/8077/1914 вересня 2022 року від 14 вересня 2022 року). Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 263/16179/18 від 23 червня 2022 року). Верховний Суд неодноразово формулював висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентує внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Статтею 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 2 ст. 79 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами ч. 1ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши надані сторонами докази, судом встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину (17.11.2023 року) відповідач [PERSON] мала невиконане перед позивачем грошове зобов`язання щодо повернення грошових коштів за попереднім договором від 17.08.2018 року, справа про стягнення яких з 08.05.2023 року перебувала у провадженні Дергачівського районного суду Харківської області (справа № 619/2022/23). З огляду на викладене, [PERSON] могла передбачити негативні для себе наслідки щодо можливого стягнення боргу за рахунок реалізації належного їм нерухомого майна (частини будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] ), доказів наявності у [PERSON] іншого майна, право власності на яке було б зареєстроване за нею та за рахунок якого могло би бути виконано рішення суду про стягнення з неї коштів, не надано. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний правочин укладений [PERSON] з [PERSON] , яка є її матір`ю, тобто договір дарування є договором переходу права власності до близького родича. Вказане свідчить про те, що [PERSON] , яка відчужила своє майно на користь матері, знаючи про наявність у неї боргових зобов`язань, діяла очевидно недобросовісно та зловживаючи своїми правами, оскільки вчинила оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. З огляду на викладене, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, суд вважає, що дії відповідачів при укладенні цього правочину направлені на уникнення виконання зобов`язання з повернення суми авансу за попередній договором, а тому наявні підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Посилання відповідача у відзиві на те, що попередній договір від 17.08.2018 року не виконано не тільки з її вини, а й з вини позивача, який не з`явився для укладення договору, не підлягають оцінці в межах цієї справи, оскільки правовідносини сторін при виконанні вказаного договору не є предметом розгляду в межах цієї справи. Вказані правовідносини сторін були предметом розгляду Дергачівським районним судом м. Харкова в межах справи № 619/2022/23 і їм надано належну правову оцінку у рішенні по вказані справі. Доводи відповідача про те, що в межах справи № 619/2022/23 [PERSON] не було подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна [PERSON] , а тому у неї не було перешкод для відчуження свого майна, судом не приймаються до уваги, оскільки не можуть свідчити про добросовісність поведінки відповідача [PERSON] при відчуженні свого майна матері. Доводи відповідача про те, що, укладаючи спірний договір, вона реалізувала своє законне право власника нерухомості, а тому відчуження частини будинку та земельної ділянки є законним, спростовуються встановленими під час розгляду справи обставинами відчуження вказаного майна з метою уникнення стягнення в примусовому порядку з відповідача [PERSON] грошових коштів за рахунок вказаного майна. Щодо доводів відповідача про виконання нею рішення Дергачівського районного суду Харківської області та відсутність у неї заборгованості у межах виконавчого провадження № 78078502 з примусового виконання вказаного рішення, то вказані обставини не можуть бути підставою для відмови в задоволенні цього позову, оскільки відчуження частини будинку та земельної ділянки позбавило [PERSON] права на задоволення своїх вимог за рахунок майна відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 звернула увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. З урахуванням положень ч. 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч. 2 ст.5 ЦПК України належним способом захисту прав та інтересів позивача в частині позовних вимог про відновлення становища, яке існувало до порушення, буде скасування державної реєстрації за [PERSON] речових прав на 1/3 частку земельної ділянки та 31/100 частку житлового будинку, що в силу приписів ч. 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» призведе до реєстрації вказаних об`єктів нерухомого майна за [PERSON] . В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. При зверненні до суду згідно з квитанціями від 27.08.2025 року позивачем сплачено 3633, 60грн. судового збору за подання позову, а також 605,60грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 4239,20грн. підлягають покладенню на відповідачів.

Outcome: approved