Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 26 жовтня 2018 року по 26 квітня 2021 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу в них народився син, [PERSON] , [INFO] . З часу припинення сімейних відносин, син проживає та знаходяться на її утриманні. За судовим наказом Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23 серпня 2022 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина на її користь. Будь-яких коштів відповідач з час ухвалення судового рішення не сплачує, внаслідок чого за ним, станом на 01 грудня 2024 року утворилася заборгованість по аліментах на суму 84505,80 грн. Оскільки з часу ухвалення судом рішення про стягнення аліментів у державі значно зросли ціни на продукти харчування та збільшилися соціальні стандарти, то утримання дитини потребує набагато більших витрат. Зважаючи на працездатний вік відповідача, його працевлаштованості за кордоном - Великій Британії, з огляду на витрати які останній несе пов`язанні з утриманням власного житла та автомобіля, позивачка просила змінити спосіб стягнення аліментів визначений вищевказаним судовим наказом та стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 7000 гривень щомісячно, до досягнення дитини повноліття. За наведених обставин, з посиланням також на те, що відповідач участі у вихованні сина не приймає, його життям, здоров`ям не цікавиться, на підставі ст. 164 СК України, просила позбавити його батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON] . Позивачка [PERSON] будучі належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься заява представника, адвоката Козачука С.А., про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі які просив задовольнити. Відповідач [PERSON] будучі належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Згідно надісланої суду заяви його представником, адвокатом Саламандиком А.І. розгляд справи просив провести у його відсутності. Позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними, оскільки відповідач не являється біологічним батьком [PERSON] . Представник третьої особи - опіки та піклування Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області, в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляд справи був повідомлений в установленому законом порядку. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне зазначити про наступне. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України гарантовано кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони по справі з 26 жовтня 2018 року по 26 квітня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Галицького районного суду від 26 квітня 2021 року було розірвано. Від спільного подружнього життя мають сина [PERSON] , [INFO] . За судовим наказом Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23 серпня 2022 року по справі № 2-н/714/63/22 (провадження № 714/757/22) з відповідача [PERSON] стягуються на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14.07.2022 року до досягненню дитиною повноліття. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, малолітній [PERSON] проживає разом з позивачкою за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до відомостей Молницького старостинського округу Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області [PERSON] самостійно виховує сина [PERSON] Як випливає з розрахунку складеного головним державним виконавцем Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Барабаш Н. від 06 травня 2025 року № 82954, станом на 01 травня 2025 року заборгованість по сплаті аліментів за боржником [PERSON] становить 99289, 55 грн. З часу ухвалення судового рішення - 14.07.2022 року, боржником не було сплачено жодних коштів аліментів). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтями 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 статті 182 СК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. З аналізу змісту статей 181, 192 СК України слідує, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац 2 частини третьої статті 181 СК України). За положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, зміна способу стягнення аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ст. 192 ч. 1 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані між собою. Зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1., 2 ст. 77 ЦПК України). Таким чином, поставивши перед судом питання про зміну способу стягнення раніше присуджених аліментів з частки від заробітної плати (доходу) платника на тверду грошову суму, позивачу належить доводити передусім наявність у платника аліментів відповідного доходу як підставу для задоволення вимоги, для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Разом з тим, зважаючи на предмет позову, позивачу також належить доводити й інші обставини, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, ч. 1 ст. 182 СК України. Так, приписи статті 182 СК України зобов`язують суд при визначені розміру аліментів враховувати : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі йдеться у статті 183 СК України. Таким чином, при розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись із позовом про зміну способу стягнення аліментів, позивачка послалася на необхідність збільшення розміру аліментів, визначених у частці від заробітку (доходу ) відповідача на тверду грошову суму, однак не надала суду будь-яких доказів покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, а також інформації про доходи як платника аліментів, так і одержувача аліментів, та зміни їх сімейного стану, хоча це є її процесуальним обов`язком. Посилання позивачки на таку підставу для зміни способу стягнення аліментів як збільшення рівня цін та прожиткового мінімуму, не може бути беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог. Суд звертає увагу, що за положеннями ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 до 18 років у розмірі 2563 гривні; Тобто, мінімальний гарантований законом розмір аліментів на одну дитину відповідного віку складало 1281 гривень. За обставин цієї справи, визначений судом 23 серпня 2022 року за судовим наказом розмір аліментів який за розрахунком виконавця на день звернення позивачки до суду становить 2956,75 грн. перевищує мінімальний гарантований розмір. Слід також зазначити, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 березня 2020 року у справі №682/3112/18, зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. За наведених вище обставин, оскільки позивачка [PERSON] не довела належними та допустимими доказами обставини щодо зміни матеріального або сімейного стану сторін, їх стану здоров`я, інших змін, які на підставі ст. 192 СК України, є підставою для зміни способу стягнення аліментів, то відсутні підстави для задоволення її вимог у зазначеній частині. З урахуванням предмету позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, то в контексті положень статей 12, 76-81 ЦПК України на позивачку покладено обов`язок довести, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, а відповідач зобов`язаний довести протилежне, тобто належне виконання ним як батьком обов`язків щодо виховування дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає перелік обов`язків батьків по вихованню та розвитку своїх дітей, а саме: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у п.15 своєї постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд у своєму правовому висновку викладеному у постанові від16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19 (провадження № 61-3503 св 21) зазначив, що при вирішенні такої категорії спорів слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17(провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18(провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20). Також статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Питання участі батька у вихованні дитини було предметом розгляду органу опіки та піклування. За висновком органу опіки та піклування Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області, затвердженого рішенням виконавчого комітету № 96 від 15 травня 2025 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . За змістом висновку, позивачка з моменту народження дитини, сама піклується про сина та повністю його утримує. [PERSON] не забрав дитину та позивачку з пологового будинку, жодного разу не зустрівся із сином, не навідує його, не цікавиться його життям. З метою окреслення моральної характеристики сторін у справі суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що проживання відповідача окремо від позивачки, не перешкоджає йому приїхати до місце проживання сина та взяти на себе батьківські обов`язки з виховання, догляду та піклування про сина. Відповідач навіть після відкриття провадження по справі, з огляду на предмет позову, не приїхав до сина для налагодження стосунків, піклування і догляду. Вказане, на думку суду, свідчить про те, хто зі сторін у справі насправді приділяє увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини та ставить його найважливіші інтереси над власними інтересами. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. За наведених обставин, оцінюючи вищенаведені докази у їх сукупності в контексті положень п.2 ч.1 ст. 164 СК України, суд вважає встановленим, що відповідач, за відсутності будь-яких перешкод ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме, не піклується про сина, не бере участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні, не виявляє до нього батьківської уваги, не турбується про його фізичний і духовний розвиток. Зважаючи на якнайкращі інтереси дитини, суд приходить до висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. Відтак, вимоги позивачки в цій частині суд знаходить обґрунтованим, які підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial