Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

У серпні 2025 року адвокат Малярчук Т.В. від імені та в інтересах [PERSON] подала до Дніпровського районного суду міста Києва зазначений позов, у якому просила стягнути з відповідача на його користь 3200,00 грн. на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, 15000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн. Позов мотивував тим, що 19 лютого 2025 року о 09 год. 50 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки "Mercedes", державний номерний знак [NUMBER] , по території Київської дитячої клінічної лікарні № 2, не вибрав безпечної швидкості руху, при виникненні небезпеки не вжив заходів безпечної зупинки та скоїв наїзд на припаркований автомобіль "Subaru", державний номерний знак [NUMBER] , водієм якого був [PERSON] , якого внаслідок наїзду, відкинуло на припаркований автомобіль "Volkswagen", державний номерний знак [NUMBER] , водієм якого був [PERSON] . Своїми діями відповідач [PERSON] порушив Правила дорожнього руху та постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 був визнаний винним та притягнутий до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП автомобіль "Subaru", власником якого є позивач, отримав механічні ушкодження. Власником автомобіля марки "Mercedes" є [PERSON] , який забезпечив свій автомобіль полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № СА/0295022 від 19.06.2024, за яким розмір франшизи становить 3200,00 грн., страховиком за яким є Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»». Позивач отримав страхове відшкодування у розмірі 17673,02 грн. відповідно до платіжної інструкції від 19.03.2025 № ЗР033001. При цьому, відповідно до ремонтної калькуляції № 25-1267753 від 28.02.2025, загальна сума вартості робіт, матеріалів та запчастин становить 20873,02 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04.09.2025 справу було передано за підсудністю до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2025 справу було передано за підсудністю до Таращанського районного суду Київської області. 26.11.2025 справа надійшла до Таращанського районного суду Київської області та того ж дня, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею в указаній судовій справі визначено суддю Невгада О.В. 27.11.2025 суд відповідно до положень ч. 7 ст. 187 ЦПК України отримав інформацію з управління ЦНАП виконкому Таращанської міської ради на підтвердження реєстрації місця проживання відповідача на території Таращанської ОТГ. 03.12.2025 суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надав позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали на усунення вказаних у ній недоліків. 19.12.2025 - у межах визначеного строку - позивач через систему «Електронний суд» подав заяву з додатками на виконання ухвали від 03.12.2025. Ухвалою від 26.12.2025 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засіданні призначено на 26.01.2026. 07.01.2026 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без участі сторони позивача (а.с. 123-124), позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити. 26.01.2026 до суду надійшла заява відповідача про відкладення розгляду справи через необхідність ознайомлення з матеріалами справи та підготовки до участі у судовому засіданні (а.с. 129). Третя особа свого представника для участі в судовому засіданні не направила, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Судове засідання через неявку учасників справи та надходження заяви відповідача про відкладення судового засідання, було відкладено на 23.02.2026 (а.с. 130). 23.03.2026 до суду надійшла заява відповідача про відкладення розгляду справи через те, що він 21.02.2026 року надіслав поштою іншим учасникам справи відзив на позовну заяву і вони його ще не отримали (а.с. 138). До вказаної заяви відповідачем додано відзив на позовну заяву від 21.02.2026 з доказами направлення іншим учасникам справи (а.с. 142-146). Відповідно до зазначеного відзиву, відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення 3200,00 грн. на відшкодування позивачу матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП (франшизи). Стосовно відшкодування моральної шкоди,вважає заявлений позивачем розмір необґрунтованим. При цьому посилається на те, що пошкодження автомобіля позивача, який був припаркований в невідведеному для паркування місці, сталося ненавмисно, тому визнає розмір моральної шкоди в сумі 1000 грн. Також вважає витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн. неспівмірними зі складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом, не відповідає критерію реальності та розумності. Вказаний розмір відшкодування на правову допомогу становитиме для нього надмірний тягар, як для батька трьох неповнолітніх дітей, одна з яких є особою з інвалідністю. Визнав вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. Судове засідання через неявку учасників справи та надходження заяви відповідача про відкладення судового засідання, було відкладено на 18.03.2026 (а.с. 148-149). Відповідь на відзив сторона позивача до суду не направила, 25.02.2026 до суду надійшла заява представника позивача, в якій міститься клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 155-156) Відповідач в судове засідання не з`явився 18.03.2026, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, підтримав свою позицію, щодо часткового визнання позову, викладену у відзиві на позовну заяву (а.с. 160). Третя особа свого представника для участі в судовому засіданні не направила, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с.154). З огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 01.04.2024 року, яка набрала законної сили 14.04.2025 року, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративні стягнення у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 850 грн. Відповідно до вказаної постанови суддею було встановлено, що 19 лютого 2025 року о 09 год. 50 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки "Mercedes", державний номерний знак [NUMBER] , по території Київської дитячої клінічної лікарні № 2, не вибрав безпечної швидкості руху, при виникненні небезпеки не вжив заходів безпечної зупинки та скоїв наїзд на припаркований автомобіль "Subaru", державний номерний знак [NUMBER] , водієм якого був [PERSON] , якого внаслідок наїзду, відкинуло на припаркований автомобіль "Volkswagen", державний номерний знак [NUMBER] , водієм якого був [PERSON] . При ДТП 3 автомобіля отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.(а.с. 19-20). Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»» 20.06.2024 року застрахувало цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу "Mercedes", державний номерний знак [NUMBER] , що вбачається з Поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № СА/0295022 від 19.06.2024, за яким розмір франшизи становить 3200,00 грн. (а.с. 28-29). Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування від 19.03.2025 року розмір страхового відшкодування шкоди, заподіяної майну [PERSON] - автомобілю "Subaru", державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок страхового випадку, який мав місце 19.02.2025, склав 17673,02 грн., безумовна франшиза 3200,00 грн. (а.с. 26). Згідно з платіжної інструкцією від 19.03.2025 № ЗР033001 позивачу було виплачено страхове відшкодування в сумі 17673,02 грн. Згідно з ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України). в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Відповідно до частини 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди, заподіяної власником (володільцем) транспортного засобу, урегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на час дорожньо-транспортної пригоди) у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Таким чином, позивачем доведено, що ним не було отримано страхове відшкодування в сумі, яка дорівнює розміру франшизи, тобто 3200 грн., що було визнано відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем позову в частині стягнення з нього на користь позивача 3200,00 грн. на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, суд висновує про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо відшкодування моральної шкоди Звертаючись з позовними вимогами, [PERSON] , крім вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, просив стягнути з відповідача на його користь 15 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи її розмір душевними стражданнями, яких позивач зазнав через пошкодження його автомобіля, через що позивач тривалий час не міг користуватися ним, докладав додаткові зусилля для організації свого життя, ремонту автомобіля, вирішення зі страховиком питання отримання страхового відшкодування. Вказує на те, що пережив сильний стрес через відчуття приниження своєї гідності, оскільки відповідач обіцяв відшкодувати шкоду, але ніяких дій для цього не зробив. Сама по собі ДТП є стресовою подією. Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди частково, в сумі 1000,00 грн. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Спричинення моральної шкоди є оціночним поняттям, критерії якого побудовані на загально прийнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, необхідність докладання зусиль для його відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 зазначено, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Суд бере до уваги, що відповідач фактично визнав факт спричинення позивачу моральної шкоди, але наголосив на необхідності зменшення її розміру до 1000,00 грн., з чого слідує, що спір між сторонами існує не щодо факту спричинення моральної шкоди, а щодо її розміру. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до пояснення позивача [PERSON] про обставини страхової події, наданого ним до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»» (а.с. 33) він в момент ДТП в автомобілі не перебував, тому спричинення йому моральної шкоди пов`язане лише з наслідками ДТП у виді пошкодження майна, а не з особистою участю позивача в дорожньо-транспортній пригоді та існуванням безпосередньою загрози його життю та здоров`ю. Моральна шкода, спричинена позивачу, пов`язана та є наслідком спричинення йому матеріальної шкоди, оскільки без останньої її б не настало. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована і позивач отримав страхове відшкодування в порядку та строк, визначений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач подав заяву про страхове відшкодування 16.03.2025 (а.с. 25), а 19.03.2025 року йому було виплачене страхове відшкодування, шляхом перерахування коштів на його банківський рахунок (а.с. 27), що рівнозначно відшкодуванню шкоди в натурі. Після цього невідшкодованою залишилась лише частина матеріальної шкоди в розмірі 3200 грн. (франшиза). Разом з тим, позивач не надав суду доказів, які б свідчили про перенесений ним сильний стрес чи значні душевні страждання, проявом чого могло бути погіршення стану здоров`я та звернення за медичною допомогою. Враховуючи факт неправомірних дій відповідача, внаслідок яких відбулася дорожньо-транспортна пригода та пошкоджено автомобіль позивача, що спричинило негативний вплив на його життя, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, при визначенні розміру якої суд враховує вимоги розумності і справедливості, бере до уваги співмірність з розміром спричиненої позивачу матеріальної шкоди в цілому, та розмір вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, яка підлягає задоволенню в цій справі. На підставі наведеного суд висновує про часткове задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн. Щодо розподілу судових витрат Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] за подачу позову сплатив судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., що підтверджується квитанціями про сплату від 18.08.2025 № 3183-4373-7092-8011 та № 6783-3190-4016-0843. Разом з тим, ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18. Суд також повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Як вбачається із матеріалів справи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем долучено до позовної заяви: копію Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 14 травня 2025 року укладеного між ним та адвокатом Малярчук Т.В. (а.с. 102-105), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 13), Додаткову угоду № 1 до Договору від 14.05.2025. Відповідач у відзиві на позовну заяву, зазначив, що вважає витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн. неспівмірними зі складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом, не відповідає критерію реальності та розумності. Вказаний розмір відшкодування на правову допомогу становитиме для нього надмірний тягар, як для батька трьох неповнолітніх дітей, одна з яких є особою з інвалідністю. Визнав вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. Разом з тим, суд наголошує, що відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження перебування відповідача у скрутному матеріальному становищі та інших обставин, які ним були наведені у відзиві на позовну заяву. Визначаючи розмір суми наданої правничої допомоги, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, зважаючи на категорію даної справи, яка є малозначною, значну судову практику щодо подібних спорів, а також, враховуючи, що розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження без участі представника позивача, а також враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим, з огляду на наведені вище чинники. Таким чином, загальний розмір судових витрат, який підлягав би стягненню з відповідача за умови повного задоволення позовних вимог мав скласти 5422,40 грн., тобто суму витрат на сплату судового збору (2422,40 грн.) та витрат на професійну правничу допомогу (3000,00 грн.) Разом з тим, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно розміру задоволених вимог, та оскільки позов задоволено частково, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування судових витрат 1847,19 грн. (6200,00*5422,40/18200,00 грн.), що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved