Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У листопаді 2025 року представник позивача Бондаренко Д.В. звернувся до Покровського районного суду міста Кривого Рогу із позовною заявою до Світлодарської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.05.1979 року за реєстровим номером 1760, посвідченого державним нотаріусом Першої Артемівської нотаріальної контори Панюшкіним Н.К., позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за позивачем Інвентаризаційним бюро Артемівської Міської Ради 24.05.1979 року та зроблений запис у реєстрову книгу під №8-1112. Згідно із даних технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, вищевказаний житловий будинок має наступні характеристики: житловий будинок літ.А-1 загальною площею 49.6 кв.м., житловою площею 28.4 кв.м., сарай літ Б, сарай - літ.Г, погріб літ.В, вбиральня -літ.Д, літня кухня - літ.Е, огорожа №4, споруди №5,7. Згідно листа КП «Бахмутське БТІ» від 15.01.2025р. №01/10 відомості про зареєстроване право власності на житловий будинок станом на 31.12.2012 року відсутні. Внаслідок активних бойових дій в м.Часів Яр Бахмутського району Донецької області позивач була вимушена переміститись з м.Часів Яр до м.Краматорську Донецької області, при цьому правовстановлюючий документ на будинок - договір купівлі-продажу від 22.05.1979 року був втрачений. З метою отримання дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 22.05.1979 року за реєстровим номером 1760 Першою Артемівською державною нотаріальною конторою, був зроблений адвокатський запит до Донецького обласного державного нотаріального архіву та 01.10.2025року отримана відповідь з архіву від 26.09.2025 року №447/01-15 про те, що отримати дублікат договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.05.1979 року №1760 не виявляється можливим, оскільки документи даної нотаріальної контори залишились в архівосховищах нотаріального архіву в м. Донецьку, доступ до яких відсутній. З метою реєстрації права власності на житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач звернулась до управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради Донецької області, однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] від 21.10.2025р. №81434071 заява позивача від 16.10.2025 була залишена без руху та запропоновано заявнику протягом 30 робочих днів з дня отримання рішення надати державному реєстратору правовстановлюючий документ на об`єкт нерухомого майна, якого у позивача не має. Вказані обставини позбавляють позивача можливості здійснити державну реєстрацію житлового будинку в Державному реєстрі речових прав та, в свою чергу, позбавляє можливості володіти та розпоряджатися власністю - житловим будинком. У зв`язку з цим позивач змушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 20.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, розпочато підготовче провадження із проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 19.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник Часовоярської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області направив на адресу суду лист з проханням розглянути справу за відсутності представника відповідача та просив винести судове рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі письмові докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, встановивши фактичні обставини справи, дійшов до такого висновку. Судом установлено, що [PERSON] на договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.05.1979 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Артемівської нотаріальної контори Панюшкіним Н.К., зареєстрованого в реєстрі за №1760, належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді на адвокатський запит №14/02 від 14.02.2025 ТОВ «ГК «Нафтогаз України» надало позивачу копію втраченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.05.1979 року. Відповідно до відповіді на адвокатський запит №05/02 від 05.02.2025 Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області надало засвідчену копію державного акта на право приватної власності на землю серії серії ІІІ-ДН №104944, виданий [PERSON] на земельну ділянку, розташовану на території м. Часів Яр Часовоярської міської ради, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 29.07.1997 за №1087. Також зазначено відомості про земельну ділянку відсутні у Державному земельному кадастрі, а також відсутня інформація про присвоєння кадастрового номеру відповідній земельній ділянці. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Лисняк Т.Є. від 21.10.2025р. №81434071 заява позивача від 16.10.2025 була залишена без руху та запропоновано заявнику протягом 30 робочих днів з дня отримання рішення надати державному реєстратору правовстановлюючий документ на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до відповіді Донецького обласного державного нотаріального архіву від 26.09.2025 року №447/01-15 отримати дублікат договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.05.1979 року №1760 не виявляється можливим, оскільки документи даної нотаріальної контори залишились в архівосховищах нотаріального архіву в м. Донецьку, доступ до яких відсутній. Відповідно до довідки КП «Бахмутське БТІ» від 15.01.2025р. №01/10 відомості про зареєстроване право власності на житловий будинок станом на 31.12.2012 року відсутні. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.10.2024 року №401368952 будь-які дані щодо зареєстрованих прав на житловий будинок, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складеного 07 травня 1979 року зазначений житловий будинок має наступні характеристики: житловий будинок літ.А-1 загальною площею 49.6 кв.м., житловою площею 28.4 кв.м., сарай літ Б, сарай - літ.Г, погріб літ.В, вбиральня -літ.Д, літня кухня - літ.Е, огорожа №4, споруди №5,7. Копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , підтверджується, що позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На даний час позивачка є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 09.02.2023 року №1426-5002567558 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Суд, надаючи оцінку доводам позивача та перевіряючи обґрунтованість заявлених ним вимог, виходить з такого. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 28 лютого 2025 року № 376 (у редакції станом на час подачі позову), Часовоярська міська територіальна громада віднесена до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Зі змісту рішення державного реєстратора прав на нерухоме про залишення заяви без руху вбачається, що державним реєстратором не встановлено наявності зареєстрованого права власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16, від 05 вересня 2019року у справі № 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018року у справі № 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018року у справі № 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018року у справі № 914/1521/17). Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. За встановлених у справі обставин, наявне рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо належного [PERSON] на праві власності нерухомого майна безумовно свідчить про те, що його право власності не визнається, а тому воно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності умови, що реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачем право власності набуте у 1979 році. Надані суду договір купівлі-продажу будинку, технічний паспорт на жилий будинок індивідуального житлового фонду, видані та зареєстровані органом, що здійснював реєстрацію права власності на той час, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на будинок. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») (заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011року, набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, пункт 120, ЕСНR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, пункт 128, ЕСНR 2004-ХІІ, «Megadat.com S.r.I. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72, від 08 квітня 2008року, «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010року, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008року) і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, «Беєлер проти Італії», пункт 119). У пункті 71 рішення у справі ЄСПЛ «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. На підставі викладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем було доведено належними та допустимими доказами його право власності на житловий будинок, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, позивач не може розпоряджатися своїм майном, а також ініціювати питання щодо отримання компенсації за зруйноване житло, що порушує його право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке підлягаю захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, у зв`язку з чим, заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved