Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У жовтні 2025 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 85 614 грн 85 коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 3 028 грн 00 коп. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 11.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір № 8276670, відповідно до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у погодженому розмірі, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та виконати інші зобов`язання, передбачені договором. ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредитних коштів. У свою чергу, [PERSON] своє зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх використання належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 50 622 грн 20 коп., з яких: 18 911 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 21 711 грн 20 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 10 000 грн 00 коп. - сума пені та штафів. 17.07.2025 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 17072025, у відповідності до якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права вимоги до боржників, що зазначені у реєстрі боржників. На підставі вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 8276670 від 11.09.2024 у загальному розмірі 50 622 грн 20 коп. З моменту отримання права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювало жодних нарахувань за договором, а [PERSON] не здійснювала перерахування грошових коштів ані на користь первісного кредитора, ані на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ». Окрім того, 26.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційної системи товариства було укладено договір позики № 73425349, відповідно до якого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» зобов`язалося надати [PERSON] у власність грошові кошти на погоджений у договорі строк шляхом їх перерахування на картковий рахунок [PERSON] , а остання зобов`язалася повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики та сплатити проценти за використання позики. ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» належним чином виконало своє зобов`язання та надало у розпорядження [PERSON] погоджену суму грошових коштів. У свою чергу, [PERSON] своє зобов`язання з повернення грошових коштів та сплати процентів за їх використання у повному обсязі не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 34 992 грн 65 коп., з яких: 12 131 грн 00 коп. - заборгованість за позикою, 9 870 грн 00 коп. - заборгованість за процентами за користування позикою, 9 991 грн 65 коп. - заборгованість за процентами за понадстрокове користування позикою, 3 000 грн 00 коп. - комісія за надання позики. 27.03.2025 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 27/03/25, відповідно до якого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло права вимоги до боржників, що зазначені у реєстрі боржників. На підставі вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до [PERSON] за договором позики № 73425349 від 26.09.2024 у загальному розмірі 34 992 грн 65 коп. З моменту отримання права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювало жодних нарахувань за договором, а [PERSON] не здійснювала перерахування грошових коштів ані на користь первісного кредитора, ані на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ». З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвала про відкриття провадження у справі від 17 жовтня 2025 року разом із копією позовної заяви та додатками до неї двічі направлялись відповідачу [PERSON] на її зареєстроване місце проживання відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру - [ADDRESS] . Згідно з наявними у матеріалах справи доказами, відповідні поштові відправлення було повернуто до суду без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд також звертає увагу, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Як вбачається з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У постанові КЦС ВС від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Щодо укладення кредитного договору/договору позики та виконання зобов`язання за ними. Судом встановлено, що 11.09.2024 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційної системи товариства було укладено договір про надання споживчого кредиту № 8276670. Кредитний договір підписаний [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису (С9100). Укладенню кредитного договору передували реєстрація та авторизація [PERSON] в інформаційно-комунікаційній системі товариства, верифікація її особи товариством та узгодження умов надання кредитного продукту. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору № 8276670 від 11.09.2024 ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у гривні, а [PERSON] зобов`язалася одержати та повернути кредит, сплатити проценти за його використання та виконати інші обов`язки, передбачені договором. У відповідності до п.п. 1.3, 1.4, 1.5, 1.6, 2.1, 3.1 кредитного договору № 8276670 від 11.09.2024 сторони погодили наступні умови кредитування: сума кредиту - 20 000 грн 00 коп.; строк кредитування - 360 днів; періодичність повернення кредиту шляхом сплати платежів - кожні 30 днів; фіксована процентна ставка у розмірі 1% в день від фактичного залишку суми кредиту, знижена процентна ставка у розмірі 0,55% в день від фактичного залишку суми кредиту за умови, якщо [PERSON] до 11.10.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу або здійснить часткове дострокове повернення кредиту; порядок надання кредитних коштів - у безготівковій формі шляхом їх перерахування на платіжну картку [PERSON] ( [NUMBER] ); порядок надання процентів - за методом «факт/факт»; мета надання кредиту - споживчі цілі. Положення кредитного договору № 8276670 від 11.09.2024 містять відомості щодо загальної вартості кредиту та витрат за ним, розміру реальної процентної ставки тощо. Окрім того, 11.09.2024 [PERSON] ознайомилась та підписала графік платежів, що є додатком № 1 до кредитного договору № 8276670 від 11.09.2024 та містить інформацію щодо розміру та порядку обчислення щомісячного платежу за договором, порядку його зарахування на погашення заборгованості, а також відомості щодо загальної вартості кредиту, витрат за ним та розміру реальної річної процентної ставки. Також 11.09.2024 [PERSON] ознайомилась та підписала паспорт споживчого кредиту, що містить вичерпну інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який буде наданий [PERSON] на підставі кредитного договору № 8276670 від 11.09.2024. Таким чином, судом встановлено, що 11.09.2024 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] на підставі кредитного договору № 8276670 від 11.09.2024 виникло кредитне зобов`язання на вищезазначених умовах. Зі змісту листа ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» (платіжної системи Easy pay) № 7/13235 від 21.07.2025 встановлено, що 11.09.2024 ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» здійснило переказ грошових коштів на суму 20 000 грн 00 коп. на платіжну картку № [NUMBER] , яка була зазначена [PERSON] у кредитному договорі № 8276670 від 11.09.2024 як спосіб отримання кредитних коштів. Проведення платіжних операцій здійснюється ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» на підставі договору № 087/20-П від 08.07.2020, що був укладений з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» належним чином виконало своє зобов`язання за кредитним договором № 8276670 від 11.09.2024, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредитних коштів. Зі змісту картки обліку договору № 8276670 від 11.09.2024 встановлено, що [PERSON] лише частково виконала своє зобов`язання за кредитним договором № 8276670 від 11.09.2024 щодо повернення кредиту та сплати процентів за їх використання. Так, протягом всього строку кредитування [PERSON] сплатила на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» грошові кошти на суму 16 179 грн 00 коп., які були зараховані на погашення заборгованості за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом (1 089 грн 00 коп. та 15 090 грн 00 коп. відповідно). Сплата [PERSON] грошових коштів на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» в якості погашення заборгованості за кредитним договором № 8276670 від 11.09.2024 свідчить про підтвердження нею свого грошового зобов`язання за цим договором. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Зі змісту розрахунку заборгованості судом встановлено, що внаслідок порушення [PERSON] свого зобов`язання за укладеним договором виникла заборгованість у загальному розмірі 50 622 грн 20 коп., з яких: 18 911 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 21 711 грн 20 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 10 000 грн 00 коп. - сума штрафів за порушення зобов`язання. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 у справі № 234/3840/15-ц). При перевірці розрахунку заборгованості судом враховано, що проценти за користування кредитом нараховані ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» у межах погодженого строку кредитування. Крім того, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» припинило нарахування процентів задовго до закінчення строку кредитування - у квітні 2025 року замість передбаченого у договорі вересня 2025 року. Окрім цього, по 10.10.2024 ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», враховуючи сплату [PERSON] першого щомісячного платежу у повному розмірі та положення п. 1.5.2 кредитного договору № 8276670 від 11.09.2024, здійснювало нарахування процентів за зниженою процентною ставкою. Зважаючи на умови кредитування, що були погоджені сторонами, обставини часткового погашення відповідачем кредитної заборгованості, суд вважає правильним та обґрунтованим розрахунок заборгованості [PERSON] лише в частині заборгованості за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом. Водночас, розрахунок сум штрафів, нарахованих [PERSON] за порушення грошового зобов`язання, як і вимоги про стягнення цих сум, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне. У відповідності до п. 6.4 кредитного договору № 8276670 від 11.09.2024 сторони погодились, що у випадку невиконання та/або неналежного виконання [PERSON] свого зобов`язання з повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом [PERSON] зобов`язана сплатити ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» штраф у розмірі 1 800 грн 00 коп. на 4-й день такого порушення зобов`язання та у розмірі 400 грн 00 коп., починаючи з 5-го дня за кожен день прострочення. У розумінні статті 549 ЦК України вищезазначені положення кредитного договору є положеннями про встановлення забезпечення виконання боржником зобов`язання за договором шляхом встановлення неустойки. За результатами дослідження розрахунку заборгованості встановлено, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» скористалося вищезазначеним правом на нарахування штрафу за порушення [PERSON] грошового зобов`язання, у зв`язку з цим за період з 09.01.2025 по 30.01.2025 було нараховано штраф у загальному розмірі 10 000 грн 00 коп. Однак, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки в Україні з 2022 року діє воєнний стан, який у встановленому законом порядку не припинявся та не скасовувався, що є загальновідомою обставиною, яка не потребує доказування, а за кредитним договором № 8276670 від 11.09.2024 [PERSON] було надано кредит іншим кредитодавцем (фінансовою установою - ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА»), то відповідно до вказаних положень цивільного законодавства [PERSON] звільняється від обов`язку сплати неустойки, у тому числі штрафу, за невиконання свого грошового зобов`язання. У зв`язку з цим нарахована ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» сума штрафу у розмірі 10 000 грн 00 коп. за порушення [PERSON] свого грошового зобов`язання підлягає списанню та не може бути пред`явлена до стягнення. Таким чином, суд вважає обґрунтованим розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 8276670 від 11.09.2024 лише у розмірі 40 622 грн 20 коп., з яких: 18 911 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 21 711 грн 20 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Також судом встановлено, що 26.09.2024 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційної системи товариства було укладено договір позики № 73425349. Договір позики підписаний [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису (36361), а також шляхом накладення представником товариства кваліфікованого електронного підпису. Укладенню договору позики передували реєстрація та авторизація [PERSON] в інформаційно-комунікаційній системі товариства, верифікація її особи товариством та погодження істотних умов кредитування. Відповідно до п. 1 договору позики № 73425349 від 26.09.2024 ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» зобов`язалося передати [PERSON] у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк у споживчих цілях шляхом перерахування їх на банківський рахунок [PERSON] , а [PERSON] зобов`язалася повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики та сплатити проценти за використання позики і комісію за надання позики. Відповідно до п. 2 договору позики № 73425349 від 26.09.2024 сторонами було погоджено наступні умови позикового зобов`язання: сума позики - 20 000 грн 00 коп.; строк позики - 30 днів; фіксована процентна ставка - 0,175% в день; одноразова комісія за надання позики - 3 000 грн 00 коп.; дата повернення позики - 25.10.2024; спосіб отримання позики - шляхом безготівкового переказу на платіжну картку [PERSON] - [NUMBER] . Окрім того, 26.09.2024 [PERSON] ознайомилась та підписала графік платежів, що є додатком № 1 до договору позики № 73425349 від 26.09.2024, а також паспорт позики, які містять вичерпну інформацію щодо розміру щомісячного платежу, порядку його формування, сплати та зарахування на погашення заборгованості, реальної річної процентної ставки, загальної вартості позики тощо. Суд звертає увагу, що матеріали позовної заяви не містять доказів надання ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» погодженої суми позики у розпорядження [PERSON] у спосіб, передбачений договором (шляхом безготівкового переказу на платіжну картку). Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є реальним та вважається укладеним, а зобов`язання за ним дійсним лише з моменту передачі погодженої суми грошових коштів, то наявність лише самого договору за відсутності доказів цих обставин не свідчить про виникнення позикового зобов`язання. Водночас суд враховує, що 23.10.2024, 22.11.2024 ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] було укладено додаткові угоди № 13379362, № 13600635 відповідно, за якими строк кредитування (користування позикою) було продовжено до 88 днів, а строк повернення позики змінено на 22.12.2024. Додатковими угодами було погоджено, що протягом продовженого строку користування позикою буде застосовуватися процентна ставка у розмірі 1% в день, а також обумовлено продовження цього строку необхідністю сплати [PERSON] грошових коштів у розмірі 980 грн 00 коп. та 6 000 грн 00 коп. за відповідними додатковими угодами. Зі змісту розрахунку заборгованості за договором позики вбачається, що на виконання умов вищезазначених додаткових угод [PERSON] 23.10.2024 сплатила на користь товариства грошові кошти у розмірі 980 грн 00 коп., а 22.11.2024 - у розмірі 6 000 грн 00 коп., що у відповідності до досягнутих домовленостей стало підставою для продовження строку користування позикою. Окрім того, встановлено, що [PERSON] перерахувала на користь товариства також грошові кошти у розмірі 980 грн 00 коп. - 01.01.2025, 195 грн 00 коп. - 06.01.2025, 294 грн 00 коп. - 13.01.2025, 210 грн 00 коп. - 09.02.2025, 190 грн 00 коп. - 24.02.2025. На переконання суду, обставини, за яких [PERSON] укладає договір позики, додаткові угоди до нього з метою продовження строку користування позики та сплачує на користь позикодавця як грошові кошти, необхідні для продовження строку позики, так і грошові кошти в якості погашення існуючої заборгованості, беззаперечно вказують на виникнення між [PERSON] та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» позикового зобов`язання та підтверджують факт отримання [PERSON] позики. Отже, суд доходить висновку про те, що 26.09.2024 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] на підставі договору позики № 73425349 від 26.09.2024 виникло позикове зобов`язання на вищезазначених умовах. За результатами дослідження розрахунку заборгованості судом встановлено, що [PERSON] за весь період користування позикою сплатила на користь товариства лише грошові кошти на суму 8 849 грн 00 коп., які були зараховані на погашення заборгованості за позикою та за процентами за її використання. Вказаної суми грошових коштів недостатньо для виконання [PERSON] свого зобов`язання за договором позики № 73425349 від 26.09.2024, що свідчить про прострочення нею свого зобов`язання. Внаслідок порушення [PERSON] свого зобов`язання за договором позики № 73425349 від 26.09.2024 виникла заборгованість у загальному розмірі 34 992 грн 65 коп., з яких: 12 131 грн 00 коп. - заборгованість за позикою, 9 870 грн 00 коп. - заборгованість за процентами за користування позикою, 9 991 грн 65 коп. - заборгованість за понадстрокове користування позикою, 3 000 грн 00 коп. - заборгованість за комісією за користування позикою. Аналізуючи наданий стороною позивача розрахунок заборгованості, суд, зважаючи на погоджені умови надання позики, продовжений строк користування позикою, обставини часткового виконання відповідачем свого зобов`язання, вважає правильним та обґрунтованим розрахунок лише в частині заборгованості за позикою, процентами за її використання та комісією. Водночас, розрахунок заборгованості за процентами за понадстрокове користування позикою, як і вимоги про стягнення такої заборгованості, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне. Умовами п. 18 договору позики № 73425349 від 26.09.2024 сторонами було погоджено, що якщо сума позики перевищує розмір однієї мінімальної заробітної плати за користування такою позикою понад встановлений договором строк нараховуються проценти за понадстрокове користування позикою за ставкою, визначеною у п. 2 договору (2,70%), за кожен день такого користування. Як вбачається з розрахунку заборгованості, ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» скористалося вищезазначеним правом та з 23.12.2024, тобто після закінчення продовженого строку користування позикою, нараховувало проценти за понадстрокове користування [PERSON] позикою. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що в постанові ВП ВС від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Оскільки за обставин даної справи позикодавець та позичальник скористалися свободою договору та відступили від положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка дозволяє нараховувати проценти за правомірне користування позикою аж до моменту її фактичного повернення, та визначили строк повернення позики із процентною ставкою, яка буде застосовуватися протягом цього періоду, а також визначили підвищену процентну ставку за використання позики понад цей строк, то це дає розумні підстави вважати, що п. 18 договору позики № 73425349 від 26.09.2024 сторони визначили право позикодавця нараховувати проценти саме за неправомірне використання позики (понад погоджений строк). У зв`язку з цим вищевикладені висновки Верховного Суду є релевантними до обставин даної справи. За обставин даної справи право ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» нараховувати проценти за правомірне використання [PERSON] позичених грошових коштів припинилося 22.12.2024, коли закінчився продовжений строк користування позикою. З 23.12.2024 відбулося прострочення [PERSON] виконання свого грошового зобов`язання, тобто почалося неправомірне користування грошовими коштами. Неправомірне використання грошових коштів обумовлює виникнення охоронних правовідносин, у межах яких права, свободи та законні інтереси кредитодавця захищаються положеннями статті 625 ЦК України або за рахунок способів забезпечення виконання зобов`язання, що передбачені договором. З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що положеннями п. 18 договору позики № 73425349 від 26.09.2024 передбачено міру відповідальності [PERSON] за прострочення грошового зобов`язання (понадстрокове користування позикою), яка за своїм змістом повністю відповідає диспозиції ч. 3 ст. 549 ЦК України, тобто є пенею (неустойкою), оскільки передбачає нарахування процентів на суму несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. Аналогічний підхід щодо тлумачення умов кредитного договору та з`ясування справжньої правової природи положень договору, якими визначено нарахування процентів після закінчення строку кредитування, висвітлено у постанові ВП ВС від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16, а також у постанові ВС від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012. Водночас, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки в Україні з 2022 року діє воєнний стан, який у встановленому законом порядку не припинявся та не скасовувався, що є загальновідомою обставиною, яка не потребує доказування, а за договором позики № 73425349 від 26.09.2024 [PERSON] було надано позику іншим кредитодавцем (фінансовою установою - ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ»), то відповідно до вказаних положень цивільного законодавства [PERSON] звільняється від обов`язку сплати неустойки, у тому числі пені, за невиконання свого грошового зобов`язання. У зв`язку з цим нарахована ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» сума процентів за понадстрокове користування позикою (пеня) у розмірі 9 991 грн 65 коп. за порушення [PERSON] свого грошового зобов`язання підлягає списанню та не може бути пред`явлена до стягнення. Таким чином, суд вважає обґрунтованою заборгованість [PERSON] за договором позики № 73425349 від 26.09.2024 у загальному розмірі 25 001 грн 00 коп., з яких: 12 131 грн 00 коп. - заборгованість за позикою, 9 870 грн 00 коп. - заборгованість за користування позикою, 3 000 грн 00 коп. - заборгованість за комісією. Щодо отримання ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до [PERSON] за вищезазначеними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. За результатами дослідження договору факторингу № 17072025 від 17.07.2025, укладеного між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», акту прийому-передачі реєстру боржників № 1 за договором факторингу № 17072025 від 17.07.2025, платіжної інструкції № 71 від 22.07.2025, витягу з реєстру боржників № 1 за договором факторингу № 17072025 від 17.07.2025 судом встановлено факт отримання ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 8276670 від 11.09.2024. За результатами дослідження договору факторингу № 27/03/25 від 27.03.2025, укладеного між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», додаткової угоди № 2 до договору факторингу № 27/03/25 від 27.03.2025, акту прийому-передачі реєстру боржників № 4 за договором № 27/03/25 від 27.03.2025, платіжної інструкції № 6 від 29.04.2025, витягу з реєстру боржників № 4 за договором № 27/03/25 від 27.03.2025 судом встановлено факт отримання ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до [PERSON] за договором позики № 73425349 від 26.09.2024. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів доходить висновку, що позивачем доведено 1) факт укладення кредитного договору № 8276670 від 11.09.2024 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] , 2) факт виконання ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свого зобов`язання за кредитним договором; 3) факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредитних коштів, 4) факт набуття права вимоги до [PERSON] за зазначеним кредитним договором, а також доведено і обґрунтовано виникнення заборгованості лише у розмірі 40 622 грн 20 коп., з яких: 18 911 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 21 711 грн 20 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Позивачем не доведено обґрунтованості та правомірності нарахування штрафів за порушення зобов`язання, а тому у задоволенні цих вимог належить відмовити. Також позивачем доведено 1) факт укладення договору позики № 73425349 від 26.09.2024 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] , 2) факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення позичених коштів, 3) факт набуття права вимоги до [PERSON] за зазначеним договором позики, а також доведено і обґрунтовано виникнення заборгованості лише у розмірі 25 001 грн 00 коп., з яких: 12 131 грн 00 коп. - заборгованість за позикою, 9 870 грн 00 коп. - заборгованість за користування позикою, 3 000 грн 00 коп. - заборгованість за комісією. Позивачем не доведено обґрунтованості та правомірності нарахування заборгованості за понадстрокове користування позикою, а тому у задоволенні цих вимог належить відмовити. На підставі цього суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач надає суду платіжну інструкцію № 137031 від 23.09.2025, зі змісту якої вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» здійснило платіж у розмірі 3 028 грн 00 коп. на сплату судового збору за подачу позовної заяви до Святошинського районного суду міста Києва до [PERSON] (позивач просив врахувати наявність помилки у зазначенні ПІБ відповідача у платіжній інструкції). Доказів понесення інших судових витрат сторонами справи не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у сумі 2 422 грн 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial