Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В позові просить встановити факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] в період з 2018 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS] разом із [PERSON] , яка померла [INFO] , необхідного для оформлення спадщини після смерті [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає наступне. [INFO] померла [PERSON] . [PERSON] проживала разом із померлою [PERSON] , була близькою їй людиною та більше п`яти останніх років з нею підтримувала тісні родинні та побутові стосунки. Позивачка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , однак у зв`язку з тим, що [PERSON] хворіла та потребувала догляду, з 2018 року почала фактично проживати за адресою: [ADDRESS] разом із [PERSON] . Позивачка вважала, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки разом з нею проживала та не звернулася до нотаріуса у 6-ти місячний строк, визначений законом із заявою про прийняття спадщини. 22 травня 2025 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки відсутні оригінали документів, які б беззаперечно підтверджували родинний зв`язок. Вказує, що метою встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки, а чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 03 вересня 2025 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2025 року клопотання представника позивача - адвоката Пекареніна Андрія Анатолійовича про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Лариси Августинівни (61057, м. Харків, вул. Гоголя, 2, оф. 4) інформацію, щодо наявності чи відсутності заведення спадкових справ, наявності заповітів, подання заяв про право на спадщину чи відмову від прийняття спадщини, видачі свідоцтва про право на спадщину та копію спадкової справи (у разі наявності) після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 02 лютого 2026 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини закрито, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглянути позов без його участі та участі позивача, позов просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату та час проведення судового засідання повідомлений належним чином. Водночас, надав до суду відзив, в якому просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог та проводити розгляд справи без участі представника Харківської міської ради. Заперечуючи проти позову представник відповідача зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні й достатні докази, що позивачка проживала однією сім`єю з спадкодавцем не менше 5 років, а наведені докази (фотокартки, довідка поховального підприємства, пояснення свідків) не є належними та не доводять факт сімейних відносин і спільного господарства. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши доводи позивача, а також докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 20 листопада 2024 року Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 2018 року почала фактично проживати за адресою: [ADDRESS] , разом із [PERSON] , що підтверджується доказами, дослідженими під час розгляду справи. 22 травня 2025 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки відсутні оригінали документів, які б беззаперечно підтверджували родинний зв`язок. З наданих до суду спільних фотографій, квитанцій про оплату послуг, актів виконаних робіт, вбачається що [PERSON] проживала разом із померлою [PERSON] та була близькою їй людиною, та більше п`яти останніх років з нею підтримувала тісні родинні та побутові стосунки, що підтверджується. З Довідки КП «Солоніцевська селищна ритуальна служба» від 21 листопада 2024 р., вбачається участь [PERSON] у підготовці та проведенні поховання померлої [PERSON] . Суд вважає, що наявність в розпорядженні позивача довідки про поховання та відповідних квитанцій вказує на те, що позивач мала тісні, повсякденні контакти зі спадкодавцем, а отже - є доказом спільного проживання. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою померлої [PERSON] . В своїх поясненнях вказала, що дійсно [PERSON] проживала разом з [PERSON] більше 10 років за адресою: [ADDRESS] . Часто ходили одні до одних в гості, часто зустрічалася з [PERSON] та [PERSON] на вулиці та спілкувалися. [PERSON] та [PERSON] подорожували разом, потім розповідали за подорожі, їздили неодноразово і в Львів і в Одесу. Часто їздили разом до родичів в Одесу. [PERSON] та [PERSON] мали спільний бюджет, купували продукти для двох, побутовими речами користувалися спільно, разом купували фен, холодильник та іншу необхідну побутову техніку. Свідок ніколи не чула, щоб вони сварилися. Разом почали проживати, коли у [PERSON] помер чоловік, а до цього вони часто зустрічалися, спільно проводили час. Також повідомила, що [PERSON] була дружиною брата [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він сусід померлої [PERSON] та [PERSON] , живе в квартирі знизу. В своїх поясненнях вказав, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] більше 14 років за адресою: [ADDRESS] . Вони жили однією сім`єю, спільно купували продукти, готували їжу, разом гуляли та організовували побут. Також пояснив, що у [PERSON] нікого не залишилося, всі родичі померли і єдиною людиною яка постійно підтримувала [PERSON] була [PERSON] . Окрім того, вони разом подорожувати та відпочивали. Свідок розповів, що допомагав підключати пральну машину, яку ті купили разом. Крім показань свідків на підтвердження факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем свідчать спільні фото за 2014, 2023 роки; квитанції щодо нарахованої заборгованості за комунальні послуги за 2024 рік; копії квитків на пасажирські потяги за 2018, 2020, 2021 роки, які оформлені на [PERSON] та [PERSON] ; рахунки, накладні, товарні чеки на будівельні матеріали, сантехніку за 2018-2020 роки. З матеріалів спадкової справи встановлено, що інші спадкоємці, які могли б претендувати на спадкове майно, відсутні. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положенням ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Як визначено ст. 1220-1222, 1269, 1270 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Метою встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки, а чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. На підставі ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року - доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину, як члена сім`ї, тощо. Тобто, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та інші матеріали справи у їх взаємозв`язку свідчать про те, що позивач не менше п`яти років перебувала зі спадкодавцем [PERSON] у близьких відносинах, які мали тривалий сімейний характер, вони жили дружно в одній квартирі, разом харчувалися, мали спільний бюджет, спільно платили комунальні платежі, вели домашнє господарство, позивач опікувалась станом здоров`я спадкодавця, піклувалась та доглядала її, а після смерті поховала. Отже наявні у справі докази та фактичні обставини вказують на те, що між заявником та померлою протягом тривалого часу склались усталені сімейні, які існували до часу смерті спадкодавця. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 29 Цивільного Кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати декілька місць проживання. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено поняття постійного місця проживання та тимчасового місця проживання: Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Отже місце постійного проживання може відрізнятися від реєстрації місця проживання особи. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена правова норма відтворює загальний принцип заборони дискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання або місця перебування особи. Аналіз наведених норм права та правила частини першої статті 1221 ЦК України дає підстави стверджувати, що місцем відкриття спадщини є не місце реєстрації спадкодавця, а останнє його місце постійного проживання. Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 5-рп/99 від 03.06.1999 року у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") визначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України", суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2023 року у справі № 363/3231/18 (провадження № 61-2801св23)). Водночас суд відхиляє доводи представника Харківської міської ради щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки вони ґрунтуються виключно на формальному підході до оцінки спірних правовідносин. За таких обставин, оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що між заявником та спадкодавцем виникли відносини, які є більш близькими, аніж надання допомоги одинокій літній людині. Їх відносини ґрунтувались на довірі та не мали формального характеру. З урахуванням вищевказаного слід визнати доведеним юридичний факт, що заявник [PERSON] була пов`язана зі спадкодавцем [PERSON] спільним побутом та взаємними правами і обов`язками - проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відповідно до статті 1264 ЦК України має право спадкування за законом у четверту чергу. Враховуючи викладене, принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, з метою виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених прав, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує з урахуванням позиції представника позивача, який не наполягав на їх стягненні з відповідача, що не позбавляє позивача можливості вирішити вказане питання в порядку, визначеному ст. 270 ЦПК України.

Outcome: approved