Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У жовтня 2025 року ТОВ «ФК «Гелексі», через свого представника Рудзея Ю.В., звернувся до Рокитнянського районного суду Київської області з позовною заявою [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 24959,50 гривень. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 6 лютого 2019 року сторони уклали договір позики № 53635 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Відповідно до умов договору позики позивачем надано відповідачу кредит в розмірі 5000,00 гривень зі стандартною процентною ставкою 0,01% в день, розмір комісії 1,3%, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти відповідно до умов укладеного договору шляхом перерахування цих коштів на картковий рахунок позичальника. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином довготривалий строк, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 24959,50 гривень, з яких 5000,00 гривень заборгованість за тілом кредиту, 19959,50 гривень заборгованість за процентами та комісією. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 18 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи. 12 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Калініна С.К. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача витрати за надання професійної допомоги в розмірі 6000,00 грн. 15 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та клопотання про витребування доказів. Клопотання обґрунтоване тим, що інформація, яка містить банківську таємницю є необхідною для повного, всебічного розгляду справи, а також для спростування заяв відповідача щодо не укладення кредитного договору та не отримання суми кредиту. Разом з тим зазначають, про обмежений доступ, шо унеможливлює отримання такої інформації особисто, яка має суттєве значення для встановлення обставин. 15 грудня 2025 року представник відповідача подав до суду заперечення на клопотання представника позивача про витребування доказів (банківської таємниці). Обґрунтоване тим, що вказане клопотання подане з пропущенням строку, а клопотання слід залишити без задоволення, оскільки представник позивача не обґрунтував неможливість подання його разом з позовною заявою. 18 січня 2026 року ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, судове засідання відкладено на 10 год 00 хв 17 лютого 2026 року. 26 січня та 6 лютого 2026 року АТ «Перший український міжнародний банк» надіслав лист з додатками на виконання ухвали суду від 18 січня 2026 року про витребування доказів. 12 лютого 2026 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. Розгляд справи за клопотанням сторони відповідача відкладено на 10 год 00 хв 16 березня 2026 року. Представник позивача про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Разом з позовом надіслав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без участі представника ТОВ «ФК «Гелексі». У судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву, просив здійснювати розгляд справи без участі сторони відповідача. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Стислий виклад позиції інших учасників справи Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.74-99), в якому він просив відмовити у задоволенні позову, оскільки до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. В матеріалах справи відсутні докази, що прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу. Не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Тому електронний файл з якого виготовлено копію договору № 53635 від 6 лютого 2019 року, який міститься в матеріалах справи є неналежним, недопустимим і недостовірним доказом, та не свідчить про його цілісність та незмінність. Також вважає, що доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів, а також належності [PERSON] вказаного рахунку не надано. Щодо комісійної винагороди в розмірі 1,3%, вказує, що позивачем не надано доказів наявності переліку банківських послуг, що пов`язані з наданням кредиту і погодження їх із споживачем при укладенні договору, а отже положення договору, про сплату комісії за надання кредиту є нікчемним, а позовна вимога необґрунтованою. Звертає увагу суду на безпідставність нарахування підвищеної комісійної винагороди та процентів після спливу строку кредитування. Оскільки в наданому примірнику договору визначено строк повернення кредиту з 06 лютого до 07 березня 2019 року, у матеріалах справи відсутні докази пролонгації договору, з урахуванням визначеного графіку розмір заборгованості за відсотками не може бути більше 15,00 гривень (5000*0,01%*30 днів). Тому позивач безпідставно визначив заборгованість за процентами у розмірі 19959,50 гривень. Витрати відповідача на професійну правничу (правову) допомогу складають 6000,00 грн. 15 грудня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 118-134). Свою позицію обґрунтовують вказуючи на те, що укладання договору позики в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему відповідає нормам законів України. Та стверджує, що без отримання листа на електронну адресу та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля договори позики між позичальниками та позикодавцями не були б укладеними. Щодо зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача, стверджують, що довідка ТОВ «Елаєнс» містить ключові реквізити і у сукупності з договором та розрахунком є належним доказом надходження коштів, крім того персональні дані позичальника, необхідні для укладення договору були отримані кредитором після самостійного повідомлення відповідачем. Щодо періоду нарахування процентів та комісії, то представник позивача вказує, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦПК України та нараховував за період після закінчення строку кредитування. Щодо витрат на правничу допомогу, вказує, що заявлена позивачем сума відповідає всім вищенаведеним критеріям, при цьому суму витрат на професійну правничу допомогу заявлену відповідачем вважає завищеною та просить її зменшити. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 6 лютого 2019 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] укладено Договір позики № 53635 в електронній формі, підписаний одноразовим ідентифікатором 09737018, відповідно до якого товариство надало позичальнику кошти у сумі 5000 грн, а позичальник зобов`язався повернути позику, сплатити проценти та комісійну винагороду за користування позикою (а.с. 9-16). Умови договору детально викладені в пунктах 1.1.1-2.1, 5.3 договору. Зокрема, сума позики - 5 000 грн; строк повернення позики - до 7 березня 2019 року; процентна ставка - 0,01% в день від поточного залишку позики; комісія (комісійна винагорода) - складає 1,3 % в день від початкого розміру позики; нарахування процентів та комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою; строк дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за договором. У разі прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Графік платежів за договором позики № 53635 від 6 лютого 2019 року, містить погоджені умови кредитування, а саме сума позики 5000,00 грн, проценти за користування позикою 14,50 грн, комісійна винагорода за користування позикою 1885,00 грн, термін платежу 7 березня 2019 року та підписаний одноразовим ідентифікатором 09737018 (а.с. 17). 7 березня 2019 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до Договору позики № 53635 від 6 лютого 2019 року, якою строк повернення позики продовжено до 5 квітня 2019 року (а.с. 18). Графік платежів за договором позики № 53635 від 6 лютого 2019 року, містить погоджені умови кредитування, а саме сума позики 5000,00 грн, проценти за користування позикою 14,50 грн, комісійна винагорода за користування позикою 1885,00 грн, термін платежу 5 квітня 2019 року та підписаний одноразовим ідентифікатором 80461731 (а.с. 20). Паспорт позики, містить погоджені умови кредитування, що дублюють інформацію з Договору (а.с. 21-25) та підписаний одноразовим ідентифікатором 09737018. Довідкою виданою директором ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС», що діє на підставі договору про надання послуг з переказу грошових коштів № 04/08-17ПК від 04 серпня 2017 року та надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків (а.с. 37-38), підтверджується успішний переказ коштів на платіжну картку № [NUMBER] , 6 лютого 2019 року у сумі 5000,00 грн, отримувач коштів [PERSON] (а.с. 36). З наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за договором позики № 53635 від 6 лютого 2019 року (а.с. 26-35) вбачається, що заборгованість [PERSON] становить 26834,01 гривень. З інформації, наданої АТ «Перший український міжнародний банк» на виконання ухвали суду від 18 січня 2026 року про витребування доказів, вбачається, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), банком емітовано платіжну картку № [NUMBER] до рахунку № [NUMBER] у гривні, крім того, повідомлено фінансовий номер телефону [NUMBER] . Згідно виписки по рахунку № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) 6 лютого 2019 року, здійснено переказ коштів у сумі 5000,00 грн, що підтверджує факт зарахування кредитних коштів (а.с. 164 - 167, 177 - 180). У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» свої зобов`язання за вказаним Договором про надання позики № 53635 від 6 лютого 2019 року виконало у повному обсязі надавши відповідачу у розпорядження обумовлені Договором кредитні кошти. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитні договори між відповідачем та первісними кредиторами не було б укладено. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (стаття 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Таким чином, судом встановлено що, посилання на обставини укладення вищезазначеного Договору про надання коштів у позику у електронній формі, відповідає у тому числі положенням Закону України «Про електронну комерцію», оскільки позивачем доведено, що відповідач [PERSON] ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції; надав відповідні дані, що містяться в розділі 10 Реквізити та підписи сторін (П.І.П, РНОКПП, місце реєстрації, дані паспорту) та шляхом накладення простого електронного підпису погодилася із запропонованими умовами договору, підписавши їх. На переконання суду вказаний правочин є правомірним, адже в розумінні статті 204 ЦК України його недійсність прямо законом не встановлена. Відомості, щодо визнання даного Договору недійсним у суду відсутні, зустрічний позов стороною відповідача не заявлено. Щодо твердження представника відповідача про недоведеність факту укладення договору позики № 53635, слід вказати, що договір позики укладено в електронній формі підписано електронним підписом відповідача, шляхом використання одноразового ідентифікатора, що підтверджує волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останнього, є доведеним фактом укладення між сторонами кредитного договору, а також, що позичальник [PERSON] всі умови договору цілком зрозумів та своїм підписом письмово підтвердив та закріпив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та кредитором не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20-ц, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 7 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18. Також суд зауважує, що Договір містить особисті дані відповідача зокрема його РНОКПП, паспортні дані, місце реєстрації, що відповідає тій інформації яка зазначена позичальником у відзиві на позовну заяву, а також відомостям, які отримані судом від АТ «ПУМБ». Також слід зазначити, що доказів на спростування належності вказаного карткового рахунку, чи зарахування кредних коштів на нього, стороною відповідача не надано. Натомість виписка по рахунку з АТ «ПУМБ» підтверджує таке зарахування та подальше використання вказаних коштів. Доказів того, що персональні дані відповідача (паспорт громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки, на яку кредиторами здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, адреса) були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем до суду не надано. Відомостей про те, що правомірність укладеного договору оскаржувалася, також суду не надано. Також, суд критично ставиться до доводів сторони відповідача, що наданий електронний файл із відомостями про договір містить іншу дату створення, а крім того не містить підпису позичальника. Зважаючи на те, що договір формується в інформаційній телекомунікаційній системі, дата витягу самого файлу не може свідчити про те, що сам процес укладання договору проходив в цю ж дату. Аналогічно, неможливість перевірки наявності підпису відповідача за допомогою сервісу перевірки електронних підписів обумовлена тим, що процес підписання був за допомогою одноразового ідентифікатора, а не за допомогою кваліфікованого електронного підпису. За таких обставин доводи сторони відповідача про не підписання (не укладання) ним договору позики, а також те, що матеріали справи не містять доказів укладення кредитного договору є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються дослідженими доказами. Тож суд, приходить до висновку щодо укладення між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи договору позики № 53635, а також зарахування кредитних коштів на рахунок емітований відповідачу [PERSON] . Розрахунок заборгованості виконаного кредитором ТОВ «ФК «Гелексі» відображає нарахування кредиту, процентів, комісії, а також суми прострочених відсотків, прострочених комісій, пені за тілом, за процентами, за комісією та жодних оплат з боку відповідача розрахунок заборгованості не містить (а.с. 26-35). Так з вказаного розрахунку вбачається, що заборгованість [PERSON] становить 24959,50 грн, з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту 5000,00 грн, прострочена заборгованість за відсотками 74,50 грн та прострочена заборгованість за комісією 19885,00 грн. Згідно вказаного розрахунку нарахування процентів здійснювалось понад строк кредитування, та загалом становить 178 днів з 6 лютого 2019 року до 2 серпня 2019 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. У разі несвоєчасного повернення позики, та продовження користування позикою після закінчення строку дії договору, права позивача можуть бути захищені шляхом застосування механізму, визначеного статтею 625 ЦК України. Подібне нарахування процентів після прострочення виконання зобов`язання з повернення позики не відповідає суті та змісту укладеного договору. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками та комісією у сумі 19959,50 гривень, то суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до умов договору позики № 53635 від 6 лютого 2019 року, строк повернення позики - 5 квітня 2019 року (п. 1.1.5 додаткової угоди № 1 до договору позики). Таким чином, строк кредитування сплив 5 квітня 2019 року, що додатково підтверджується п.п. 4.1 вказаної додаткової угоди, де зазначено, що позикодавець зобов`язується повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором не пізніше 5 квітня 2019 року; обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеного в п. 1.1.5. Договору включно. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у позикодавця виникло право нарахування процентів та комісійної винагороди за цим договором тільки у межах строку його дії до 5 квітня 2019 року. Зважаючи на викладене, та враховуючи позицію сторони відповідача, суд доходить висновку, що нарахування процентів за користування позикою та комісійної винагороди після настання строку її повернення є безпідставним. За наведених обставин, сума процентів та комісійної винагороди, що підлягає стягненню з відповідача повинна розраховуватись в межах строку дії договору позики № 53635 від 6 лютого 2019 року по 5 квітня 2019 року. Сума заборгованості за процентами за вказаний період складає - 14,50 грн, а сума заборгованості за комісійною винагородою - 1885,00 гривень. Всі інші нарахування здійсненні позивачем після закінчення строку на який видавалась позика до уваги судом не беруться. За таких обставин, враховуючи, не повернення позичених коштів та не погашення отриманого кредиту відповідачем, позов підлягає до часткового задоволення і з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість у сумі 6899,50 гривень (5000,00 гривень за основною сумою боргу + 1899,50 гривень за відсотками та комісійною винагородою, що також відповідає графіку платежів до договору позики № 53635 від 6 лютого 2019 року в редакції від 7 березня 2019 року до Додаткової угоди №1). Вказані суми доведені належними і допустимими доказами та нічим не спростовані. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника позивача у відповіді на відзив на те, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України, оскільки про це не зазначено в самому договорі. Зі змісту статтей 526, 530 ЦК України вбачається, що зобов`язання повинно виконуватися відповідно до умов договору у встановлені строки. Відповідно до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За таких обставин позов підлягає задоволенню частково. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Відповідно до частини 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмовив позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просить стягнути із відповідача 24959,50 грн. Водночас судом вирішено стягнути 6899,50 грн, що становить 27,64 %. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачений судовий збір в сумі 2423,00 грн (а.с. 39), який відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 669,55 грн (2422,40 * 27,64 %). Крім того, позивач ТОВ «ФК «Гелексі» просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн, на підтвердження яких подав: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 9 липня 2025 року (а.с. 40-41); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 43); копію акту наданих послуг № 53635 від 1 вересня 2025 року, що містить їх детальний опис (а.с. 42). Крім того представник відповідача Калінін С.К. просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000,00 грн, на підтвердження яких подав: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 11 грудня 2025 року (а.с. 106-110); рекомендовані мінімальні ставки адвокатського гонорару (а.с. 111); копію акту виконаних робіт від 11 грудня 2025 року, що містить детальний опис наданих послуг (а.с. 112); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 113). Відповідно до положень статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України розподілу підлягають витрати на правничу допомогу адвоката, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. При цьому слід відзначити, що чинний ЦПК встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia, № 58442/00), зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Проаналізувавши справу на предмет її складності, враховуючи наявну сталу судову практику у таких спорах, встановлені судом обставини справи, кількість судових засідань, а також зміст та обсяг наданих адвокатом послуг і їх вартість, також враховується, що розгляд справи здійснювався за відсутності представника позивача, суд доходить переконання, що зазначений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн є необґрунтованим, оскільки такий не відповідає критерію реальності адвокатських послуг. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає обґрунтованим розміром витрати позивача на професійну правову допомогу, наданих у цій справі - 3000,00 грн (вивчення матеріалів справи і складання позовної заяви). Також суд доходить переконання, що зазначений стороною відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000,00 грн є необґрунтованим, оскільки такий не відповідає критерію реальності адвокатських послуг. Суд вважає обґрунтованим розміром витрати відповідача на професійну правову допомогу, наданих у цій справі - 3000,00 грн (вивчення матеріалів справи і складання відзиву на позовну заяву). Оскільки суд задоволив позовні вимоги позивача частково, то на його користь пропорційно слід стягнути з відповідача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 829,20 грн (3000,00 грн * 27,64%), З позивача на користь відповідача слід пропорційно стягнути відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2170,80 грн (3000,00 грн * 72,36%). Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Таким чином, відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України, на користь відповідача з позивача слід стягнути різницю у розмірах понесених сторонами судових витрат в розмірі 672,05 грн (2170,80 грн (відшкодування витрат на правову домогу з позивача) - 829,20 грн - 669,55 грн (відшкодування витрат на правову допомогу та сплачений судовий збір з відповідача). На підставі викладеного,

Outcome: partial