Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом в якому просить позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] , [INFO] у відношенні доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , які перебувають у зареєстрованому шлюбі. Незважаючи на те, що донька [PERSON] має матір, дитина проживає в родині позивача, за адресою [ADDRESS] . Мати покинула дитину та ніякої уваги їй не приділяє, матеріально не допомагає, не виявляє бажання бачити дитину, розвитком дитини не цікавиться, не піклується ні про її фізичний та ні про духовний розвиток. Дитина знаходиться на утриманні позивача, який самостійно створює позитивний рівень життя для доньки, піклується її матеріальним станом та духовним розвитком. Відповідно до акта депутата Дергачівської міської ради від 15.12.2025 [PERSON] фактично не проживала разом з [PERSON] та донькою [PERSON] з 2023 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Згідно наказу Служби у справах дітей Дергачівської міської ради №74 від 04.12.2025 припинено з 04.12.2025 тимчасове влаштування малолітньої дитини [PERSON] в сім`ї [PERSON] . Вирішено провести роботу з тимчасового влаштування [PERSON] до сімейних форм виховання. Визнано таким, що втратив чинність наказ Служби у справах дітей Дергачівської міської ради від 10.11.2024 №69 "Про взяття на облік та тимчасове влаштування малолітньої дитини [PERSON] " Згідно довідки амбулаторії загальної практики сімейної медицини м. Дергачі №2 від 15.12.2025 встановлено, що [PERSON] перебуває з січня 2025 року під наглядом. З травня 2024 р. дитина перебувала під наглядом баби по лінії батька. Мати дитини не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, з батьком дитини телефонного зв`язку не підтримує. 04.12.2025 дитина була вилучена із сім`ї баби з приводу невиконання обов`язків по догляду та вихованню онуки. Позивач вказує, що відповідач абсолютно не виконує обов`язки, що покладені законом на батьків по відношенню до дитини: не піклується про моральний розвиток доньки, оскільки не проводить часу з нею та навіть не намагається цього робити. Не надає матеріальної допомоги. Позивач має постійне місце мешкання, задовільні умови для проживання дитини. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх, з підстав зазначених у позові. Відповідач у судове засідання не з`явилася, причину неявки не повідомила, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялася за зареєстрованим місцем проживання, шляхом направлення рекомендованого поштового відправлення, однак судова повістка не вручена під час доставки та повернута до суду, у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою. Виклик відповідача також було здійснено оголошенням, яке розміщено на сторінці веб-сайту суду офіційного веб-порталу «Судова влада України». Представник третьої особи, Служби у справах дітей Дергачівської міської ради Харківського району Харківської в судовому засіданні вказала, що не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, доходить до такого. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, щовідповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №104, яке видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції у Харківській області від 18.09.2013 [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління про шлюб юстиції у Харківській області, актовий запис за № 104 від 18.09.2013. Відповідно до акта депутата Дергачівської міської ради від 15.12.2025 [PERSON] фактично не проживала разом з [PERSON] та донькою [PERSON] з 2023 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Згідно наказу Служби у справах дітей Дергачівської міської ради №74 від 04.12.2025 припинено з 04.12.2025 тимчасове влаштування малолітньої дитини [PERSON] в сім`ї [PERSON] . Вирішено провести роботу з тимчасового влаштування [PERSON] до сімейних форм виховання. Визнано таким, що втратив чинність наказ Служби у справах дітей Дергачівської міської ради від 10.11.2024 №69 "Про взяття на облік та тимчасове влаштування малолітньої дитини [PERSON] " Згідно довідки амбулаторії загальної практики сімейної медицини м. Дергачі №2 від 15.12.2025 встановлено, що [PERSON] перебуває з січня 2025 року під наглядом. З травня 2024 р. дитина перебувала під наглядом баби по лінії батька. Мати дитини не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, з батьком дитини телефонного зв`язку не підтримує. 04.12.2025 дитина була вилучена із сім`ї баби з приводу невиконання обов`язків по догляду та вихованню онуки. Крім того, до матеріалів справи долучено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та підлягає оцінці судом разом з іншими доказами. Суд не позбавлений права не погодитися з таким висновком, якщо він є необґрунтованим або не підтверджений належними та допустимими доказами, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. Сам по собі формальний висновок про доцільність позбавлення батьківських прав без надання суду матеріалів, які підтверджують наявність підстав, передбачених ст. 164 СК України, не може бути покладений в основу рішення. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила що мати дитини зловживала спиртними напоями. Спочатку дитина проживала разом з сім`єю за адресою в [ADDRESS] . В 2022 році мама проживала з дитиною і з чоловіком. Через де-який час вони переїхали до с-ща [PERSON] , де залишилася мати. А дитина разом з батьком повернулися до с-ща [PERSON] . З 2024 маму дитини свідок більше не бачила. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила що відповідач є її сусідкою. Відповідач з позивачем проживали разом три роки в с-щі [PERSON] , потім переїхали до [PERSON] з дитиною. В 2023 році [PERSON] повернувся додому, дитина проживала з ним. Також підтвердила факт що мати зловживає спиртним напоями та вказала що останній раз бачила матір дитини у 2023 році. Оскільки позивачем не доведено наявність винної, свідомої та систематичної поведінки відповідачки, спрямованої на ухилення від виконання батьківських обов`язків, а поданий висновок органу опіки не містить належного обґрунтування та доказової бази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права визначені, зокрема, Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд звертає увагу, що відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є суворим заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише у невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько (матір) ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п. 54). Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими («Мамчур проти України», № 10383/09 від 16 липня 2015 року, п. 100). Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п.п. 57-58). У п.п. 47-49 справи «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Крім того, у даному рішенні Судом звернуто увагу, що при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька (матері) аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька (матері) до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Посилання представника позивача на те, що відповідач не проживає разом з донькою, не може свідчити про ухилення матері від виконання своїх обов`язків та не є тією виключною підставою, якою може бути обґрунтоване позбавлення її батьківських прав. Таким чином, під час розгляду даної справи не підтверджуються належними і допустимими доказами свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Вищий спеціалізований суд України у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин, не вбачає необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, не погоджується при цьому з висновком Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , щодо її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Незважаючи на заочний розгляд справи, позивач повинен довести підстави, зазначені у ст. 164 СК України. Доказів умисного, свідомого та систематичного ухилення матері від обов`язків щодо доньки, [PERSON] , позивач до суду не надав. Позивач не довів, в чому саме полягає захист інтересів дитини, шляхом позбавлення матері по відношенню до цієї дитини батьківських прав та не надав до суду доказів, які б беззаперечно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно доньки, а також, що неналежне виконання [PERSON] її батьківських обов`язків створює загрозу життю та здоров`ю доньки, та/або чинить на них негативний вплив. Суд вважає, що позбавлення матері батьківських прав відносно неповнолітньої дитини буде суперечити інтересам самої дитини. З огляду на викладене, виходячи із інтересів дитини, з урахуванням всіх обставин у справі, відсутності відомостей про те, що відповідач неспроможна виправити свою поведінку, суд вважає доцільним відмовити в позові про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ними батьківських обов`язків. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача відносяться на його рахунок і відшкодуванню за рахунок відповідачки не підлягають.

Outcome: dismissed