Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

23 жовтня 2025 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом а якому просить стягнути з громадянина Турецької Республіки, [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина Турецької Республіки № [NUMBER] , виданий 06.02.2025 року, ідентифікаційний номер Туреччина [NUMBER] , ідентифікаційний номер Україна [NUMBER] , посвідка на постійне проживання в Україні № [NUMBER] , адреса проживання [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер Україна [NUMBER] , зареєстрованої за адресою, [ADDRESS] , аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, в розмірі 19252 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з дати подачі позову про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20 січня 2021 року Скадовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , громадянином Турецької Республіки. Від шлюбу [INFO] народився син - [PERSON] , місцем народження якого є місто Скадовськ Херсонської області. Народження дитини підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 06 квітня 2021 року Скадовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після реєстрації шлюбу подружжя проживало в Україні за адресою: [ADDRESS] . Після початку повномасштабної військової агресії рф проти України сім`я виїхала до Федеративної Республіки Німеччина. Під час проживання за кордоном шлюбні відносини між подружжям погіршилися, відповідач перестав піклуватися про сім`ю, між сторонами виникали постійні конфлікти та сварки. Улітку 2025 року спільне проживання та ведення спільного господарства було припинено, після чого позивач разом із малолітнім сином повернулася до України. На даний час дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, тоді як відповідач добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідач є громадянином Турецької Республіки, має паспорт громадянина Турецької Республіки № [NUMBER] , виданий 06 лютого 2025 року, ідентифікаційний номер Туреччини [NUMBER] , реєстраційний номер облікової картки платника податків в Україні [NUMBER] та посвідку на постійне проживання в Україні № [NUMBER] . Зареєстрованим місцем проживання відповідача є адреса: [ADDRESS] . Разом з тим фактично відповідач проживає у Федеративній Республіці Німеччина. Як зазначено у позовній заяві, а також у позові відповідача про розірвання шлюбу, місцем свого проживання відповідач вказав адресу: [ADDRESS] . Крім того, 17 вересня 2025 року відповідач звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом про розірвання шлюбу, однак 19 вересня 2025 року справу передано за підсудністю до Великоолександрівського районного суду Херсонської області, де вона перебуває на розгляді. Відповідач є працездатною особою, проживає та працює у Федеративній Республіці Німеччина, інших осіб на утриманні не має, однак добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. З огляду на проживання відповідача за межами України та отримання доходу в іноземній державі позивач просить визначити аліменти у твердій грошовій сумі. При цьому у позові наведено відомості щодо мінімальної заробітної плати у Федеративній Республіці Німеччина, відповідно до яких з 01 січня 2025 року мінімальна заробітна плата становить 12,82 євро за годину, що при повній зайнятості становить приблизно 2051 - 2222 євро на місяць до оподаткування. Орієнтовний розмір доходу після сплати податків становить близько 1600 євро на місяць, у зв`язку з чим частина доходу, яка може бути спрямована на утримання дитини, становить приблизно 400 євро щомісячно. Відповідно до офіційного курсу Національного банку України на момент звернення до суду курс євро становить 48,13 грн за 1 євро, у зв`язку з чим сума 400 євро становить 19252 грн. У відзиві, поданому 12 листопада 2025 року, представник відповідача [PERSON] зазначив, що відповідач не погоджується з позовними вимогами про стягнення аліментів у заявленому розмірі та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача зазначив, що твердження про необізнаність позивача щодо порядку стягнення аліментів на території Федеративної Республіки Німеччина не відповідає дійсності, оскільки ще до звернення до суду України позивач зверталася із заявою про стягнення аліментів на території Німеччини. На підтвердження цього представник відповідача послався на повідомлення про заяву на аліменти відповідно до Закону про авансові виплати аліментів (UhVorschG), запит про отримання інформації, вимогу про оплату та повідомлення про прострочення оплати від 27 жовтня 2025 року, надіслані Відділом у справах молоді Районної адміністрації району Кассель та перекладені українською мовою дипломованим перекладачем. Як зазначив представник відповідача, у цьому повідомленні йдеться про те, що щодо дитини [PERSON] , [INFO] , подано заяву про надання виплат відповідно до Закону про авансові виплати аліментів, а також зазначено про обов`язок відповідача сплачувати аліменти у розмірі щонайменше 227 євро. Виходячи з цього, відповідач вважає, що станом на момент подання відзиву його вже було зобов`язано сплачувати аліменти на утримання сина у мінімальному розмірі 227 євро щомісячно на території Німеччини. При цьому до матеріалів справи не подано доказів того, що позивач відмовилася від стягнення аліментів на території Німеччини або що таке стягнення було припинено. У зв`язку з цим відповідач вважає, що звернення позивача до суду України з позовом про стягнення аліментів за відсутності доказів припинення процедури їх стягнення на території Німеччини свідчить про намір одночасного стягнення аліментів на користь однієї і тієї ж дитини на території різних держав. Крім того, відповідач не погоджується з розрахунком розміру аліментів, наведеним у позовній заяві. У відзиві зазначено, що посилання на загальні відомості щодо мінімальної заробітної плати у Федеративній Республіці Німеччина не підтверджують фактичного доходу саме відповідача. Відповідач вважає, що при зверненні до суду України позивач має обґрунтовувати заявлений розмір аліментів належними доказами, а не виходити з абстрактних показників мінімальної заробітної плати в іншій державі. Відповідач також зазначив, що не отримує доходу в розмірі близько 1600 євро на місяць, як це зазначено у позові. За його твердженням, розмір його доходу за червень, липень та серпень 2025 року становив від 296 до 384 євро на місяць, що підтверджується долученими до відзиву перекладеними розрахунками заробітної плати. З огляду на це відповідач вважає безпідставною вимогу про стягнення аліментів у розмірі 19252 грн щомісячно, оскільки такий розмір, на його думку, перевищує фактичний щомісячний дохід відповідача. Підсумовуючи викладене, представник відповідача зазначає, що відповідач не заперечує проти сплати аліментів на утримання сина та готовий їх сплачувати, однак у межах своїх фінансових можливостей. Разом з тим відповідач вважає, що аліменти не можуть одночасно стягуватися на підставі актів або рішень органів різних держав, а тому за наявності процедури їх стягнення на території Німеччини підстав для звернення з аналогічною вимогою до суду України немає. У додаткових поясненнях, поданих 04 січня 2026 року, позивач заперечила проти доводів представника відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, та зазначила, що твердження про намагання двічі стягнути аліменти на одну й ту саму дитину на території Німеччини та України не відповідає дійсності. Позивач пояснила, що її звернення до Відділу у справах молоді Районної адміністрації району Кассель у Федеративній Республіці Німеччина не є зверненням про стягнення аліментів з відповідача, а стосується отримання державної фінансової допомоги - авансових виплат на аліменти (Unterhaltsvorschuss) за місцем проживання дитини. За її твердженням, така допомога надається державою у випадках, коли батько дитини не спроможний сплачувати аліменти або сплачує їх у недостатньому розмірі, а тому сама по собі не свідчить про наявність подвійного стягнення аліментів. На обґрунтування цього позивач зазначила, що перед призначенням такої допомоги компетентний орган Німеччини перевіряє матеріальне становище платника аліментів та відомості про його доходи. Саме з цією метою вона і звернулася до відповідного органу, оскільки, на її думку, відповідач фактично отримує більший дохід, ніж той, який відображено у наданих ним розрахункових листах. Позивач також вказала, що в листі, долученому представником відповідача до відзиву, міститься обов`язок відповідача надати правдиву інформацію про свій дохід та попередження про відповідальність за подання недостовірних відомостей. Крім того, позивач навела пояснення щодо відмінності між авансовими виплатами на дитину та власне аліментами. Вказала, що авансові виплати за Законом про авансові виплати аліментів є державною допомогою, розмір якої залежить від віку дитини, і станом на 2025 рік для дітей віком до 6 років становить до 227 євро на місяць. Разом з тим аліменти як такі регулюються іншим законодавством, а їх мінімальний розмір визначається відповідно до Mindestunterhaltsverordnung. У зв`язку з цим позивач зазначила, що для дітей віком від 0 до 5 років мінімальний розмір аліментів у 2025 році становить 482 євро на місяць, а у 2026 році - 486 євро на місяць. Позивач наголосила, що звернулася саме за державною допомогою, а не з вимогою про стягнення аліментів з відповідача на території Німеччини, а тому доводи представника відповідача про подвійне стягнення аліментів є безпідставними. Також позивач заперечила проти доводів відповідача щодо розміру його доходів. Вона не заперечила, що долучені до відзиву розрахункові листи є справжніми, однак зазначила, що в них відображено лише 24 робочі години у червні 2025 року, 30 робочих годин у липні 2025 року та 31 робочу годину у серпні 2025 року при погодинній оплаті 12,82 євро, у зв`язку з чим офіційно задекларований дохід становить 307,68 євро, 384,60 євро та 397,42 євро відповідно. На думку позивача, така кількість відпрацьованих годин є неприродно низькою для повного календарного місяця при восьмигодинному робочому дні та п`ятиденному робочому тижні, оскільки в такому разі мінімальна тривалість роботи мала б становити близько 160 годин на місяць, а офіційна заробітна плата - 2051,20 євро. У зв`язку з цим позивач стверджує, що роботодавець відповідача офіційно відображає лише незначну частину заробітку, а іншу частину виплачує неофіційно, що, на її думку, дає можливість відповідачу одночасно зменшувати податкове навантаження та отримувати державну допомогу як особі, яка має низький офіційний дохід. У додаткових поясненнях позивач також послалася на долучені нею документи, які, за її твердженням, підтверджують, що станом на час подання цих пояснень авансові виплати на аліменти їй ще не призначені, а компетентний орган лише витребував додаткові документи. Крім того, вона зазначила, що в документах про призначення їй та дітям інших видів державної допомоги за період з 01 листопада 2025 року по 28 лютого 2026 року відсутні будь-які відомості про виплату авансових аліментних платежів, що, на її думку, підтверджує відсутність фактичного отримання нею коштів на дитину від відповідача або відповідних виплат замість нього. Також під час підготовчого судового засідання від сторін надійшли клопотання про витребування доказів. Зокрема, позивач просила витребувати у відповідача розрахунок призначеної допомоги для забезпечення засобів до існування у Федеративній Республіці Німеччина за період з червня 2025 року по січень 2026 року з додатками. Представник відповідача, у свою чергу, просив витребувати у позивача докази того, що вона відмовилася від стягнення аліментів з відповідача на території Федеративної Республіки Німеччина або що таке стягнення було припинено, з перекладом на українську мову. У задоволенні зазначених клопотань ухвалою суду від 12 лютого 2026 року відмовлено. Відмовляючи у задоволенні цих клопотань, суд виходив з того, що витребувані представником відповідача відомості не стосуються обставин, які входять до предмета доказування у цій справі, оскільки з поданих сторонами пояснень та матеріалів справи вбачається, що звернення позивача на території Федеративної Республіки Німеччина стосувалося не фактичного стягнення аліментів з відповідача, а отримання державної соціальної виплати у зв`язку з неналежним утриманням дитини. Водночас суд дійшов висновку, що і витребування у відповідача розрахунку призначеної допомоги для забезпечення засобів до існування у Федеративній Республіці Німеччина за вказаний період також не є необхідним для вирішення спору, оскільки такі відомості стосуються соціальних виплат, а не підтвердження офіційних доходів відповідача чи інших обставин, які мають значення для визначення розміру аліментів. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися. Клопотань про розгляд справи за їх відсутності від них до суду не надходило, у відзиві на позовну заяву також не було заявлено відповідного клопотання. З огляду на належне повідомлення відповідача та його представника про дату, час і місце підготовчого судового засідання, а також враховуючи положення статті 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності сторін та їх представників на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи викладені сторонами суд дійшов таких висновків. Суд встановив, що 20 січня 2021 року Скадовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , громадянином Турецької Республіки. Від цього шлюбу [INFO] народився син - [PERSON] , місцем народження якого є місто Скадовськ Херсонської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 06 квітня 2021 року Скадовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після реєстрації шлюбу сторони постійно проживали в Україні, у [ADDRESS] . Ця ж адреса зазначена як місце реєстрації позивача, а також як місце реєстрації та останнє місце проживання відповідача на території України. Після початку повномасштабної військової агресії рф проти України сторони разом із дитиною виїхали до Федеративної Республіки Німеччина. У подальшому сімейні відносини між подружжям погіршилися, улітку 2025 року спільне проживання та ведення спільного господарства було припинено, після чого позивач повернулася до України. На час звернення до суду малолітня дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. 17 вересня 2025 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. 23 лютого 2026 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області ухвали рішення про розірвання шлюбу між сторонами. На час розгляду справи рішення суду не набрало законної сили . Суд також встановив, що відповідач є громадянином Турецької Республіки, має паспорт громадянина Турецької Республіки № [NUMBER] , виданий 06 лютого 2025 року, ідентифікаційний номер у Турецькій Республіці [NUMBER] , реєстраційний номер облікової картки платника податків в Україні [NUMBER] та посвідку на постійне проживання в Україні № [NUMBER] , яка не анульована. З матеріалів справи вбачається, що фактично відповідач проживає у Федеративній Республіці Німеччина за адресою: [ADDRESS] , і саме цю адресу він зазначав як місце свого проживання. Оцінюючи питання юрисдикції та права, що підлягає застосуванню, суд виходить з такого. Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом, якщо у справі про сплату аліментів позивач має місце проживання в Україні. Із поданих матеріалів вбачається, що позивач має місце реєстрації в Україні, тимчасову реєстрацію в місті Києві, а також звернулася саме до суду України за захистом прав малолітньої дитини. За таких обставин справа про стягнення аліментів з відповідача, який є іноземцем та проживає за межами України, підлягає розгляду судом України. Крім того, згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Отже, сам по собі статус відповідача як іноземця не виключає можливості покладення на нього передбаченого законом обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до статті 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. У цій справі право на утримання має малолітня дитина, яка проживає разом із матір`ю, що звернулася до суду України, а тому спірні правовідносини підлягають регулюванню нормами законодавства України. Згідно з положеннями статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Такий обов`язок є законодавчо визначеним, виникає з факту батьківства та не ставиться у залежність від того, чи перебувають батьки у шлюбі, чи проживають вони разом, чи розірвано шлюб між ними. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі - за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, саме позивач як мати дитини, з якою дитина проживає, має право обрати спосіб стягнення аліментів. Згідно з частиною 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей та інших утриманців, наявність рухомого і нерухомого майна, грошових коштів, доведені витрати платника аліментів та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначають, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Отже, аліментний обов`язок батьків спрямований не лише на забезпечення мінімального фізичного існування дитини, а й на створення належних умов для її повноцінного розвитку. Також суд враховує положення Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідно до статей 3 та 27 якої в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, Україна є учасницею Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, вчиненої 23 листопада 2007 року у м. Гаазі. Україна підписала цю Конвенцію 07 липня 2010 року, ратифікувала її Законом України № 26-VII від 11 січня 2013 року, а для України вона набрала чинності 01 листопада 2013 року. Як вбачається з загального правового регулювання, Федеративна Республіка Німеччина також є учасницею цієї Конвенції. Враховуючи наведене, рішення суду України у справі про стягнення аліментів може бути надалі використане для його визнання та виконання на території держави проживання відповідача. Отже, звернення позивача до українського суду узгоджується не лише з нормами національного законодавства, а й з міжнародно-правовими механізмами забезпечення реального виконання аліментних зобов`язань за кордоном. Суд бере до уваги, що відповідач проживає та працює за межами України, його дохід формується в іноземній державі, а тому визначення аліментів у частці від доходу може ускладнити подальше виконання рішення та не забезпечити дитині стабільного і передбачуваного рівня утримання. За таких обставин обраний позивачем спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відповідає приписам статті 181 СК України та характеру спірних правовідносин. При визначенні розміру заявлених до стягнення аліментів позивач виходила з офіційних даних щодо мінімальної заробітної плати у Федеративній Республіці Німеччина. У позові зазначено, що з 01 січня 2025 року мінімальна заробітна плата в Німеччині становить 12,82 євро за годину, або приблизно 2051 - 2222 євро на місяць при повній зайнятості. З урахуванням орієнтовного чистого доходу близько 1600 євро на місяць позивач визначила суму аліментів у розмірі 400 євро щомісячно, що за курсом Національного банку України, зазначеним у позові, становить 19252,00 грн. Наведений підхід узгоджується з вимогами частини 2 статті 182 СК України, оскільки спрямований на визначення такого розміру аліментів, який є необхідним і достатнім для гармонійного розвитку малолітньої дитини та водночас співвідноситься з фінансовими можливостями платника аліментів, який працює в державі з іншим рівнем оплати праці та фактично проживає за кордоном. Суд ураховує і те, що позивач просить стягнути аліменти не просто у твердій грошовій сумі, а із застереженням, що їх розмір не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Така вимога відповідає законодавчо визначеному мінімальному стандарту захисту прав дитини. Отже, із сукупності встановлених обставин вбачається, що відповідач є батьком малолітньої дитини, дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, відповідач проживає і працює у Федеративній Республіці Німеччина, а тому саме на нього покладається обов`язок брати участь у матеріальному забезпеченні дитини. Наявність іноземного елемента у справі не виключає юрисдикції суду України, а навпаки прямо допускає розгляд такого спору українським судом і застосування норм українського сімейного законодавства. За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів є обґрунтованими за своєю правовою природою, підтверджуються встановленими у справі обставинами та відповідають як нормам національного законодавства України, так і міжнародним зобов`язанням України у сфері захисту прав дитини та міжнародного стягнення аліментів. Тому наявні правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина у визначеному судом розмірі, починаючи з дня пред`явлення позову. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить із того, що заявлена позивачем вимога про їх стягнення у твердій грошовій сумі у розмірі 19252,00 грн обґрунтована характером спірних правовідносин, місцем проживання та працевлаштування відповідача за межами України, а також необхідністю забезпечення дитині стабільного та передбачуваного рівня утримання. Оскільки відповідач проживає та працює у Федеративній Республіці Німеччина, його доходи отримуються в іноземній державі, можуть змінюватися, а їх фактичний розмір та структура ускладнюють визначення аліментів у частці від доходу, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відповідає положенням статті 181 СК України. Суд також враховує, що позивач, обґрунтовуючи заявлений розмір аліментів, посилалася на офіційні дані щодо мінімальної заробітної плати у Федеративній Республіці Німеччина, зазначивши, що з 01 січня 2025 року мінімальна заробітна плата становить 12,82 євро за годину, що при повній зайнятості становить приблизно 2051 - 2222 євро на місяць, а орієнтовний дохід після сплати податків складає близько 1600 євро на місяць. Виходячи з цього, позивач визначила розмір аліментів у сумі 400 євро щомісячно, що за курсом Національного банку України, зазначеним у позові, становить 19252,00 грн. Такий розрахунок сам по собі не суперечить вимогам статті 182 СК України, оскільки спрямований на визначення розміру аліментів, необхідного та достатнього для гармонійного розвитку дитини, з урахуванням фінансових можливостей особи, яка проживає та працює за кордоном. При цьому суд бере до уваги, що відповідно до частин 1, 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, саме на відповідача покладався процесуальний обов`язок надати належні, допустимі та достатні докази на підтвердження тих обставин, на які він посилався, заперечуючи проти заявленого розміру аліментів, зокрема щодо його неспівмірності, необґрунтованості або неможливості сплати з огляду на реальний матеріальний стан. Разом з тим подані відповідачем на підтвердження своїх заперечень розрахункові листи за червень, липень та серпень 2025 року самі по собі не спростовують доводів позивача щодо необхідності визначення аліментів у заявленому розмірі. Із зазначених документів вбачається нарахування відповідачу заробітної плати виходячи з 24 робочих годин у червні 2025 року, 30 робочих годин у липні 2025 року та 31 робочої години у серпні 2025 року. Такі відомості відображають лише окремі нарахування за три місяці та не дають суду підстав для безумовного висновку про фактичну відсутність у відповідача можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі, оскільки не містять вичерпних даних про всі джерела його доходу, тривалість та характер зайнятості, отримання ним інших виплат, соціальної допомоги, грошових коштів чи майнових благ, які підлягають врахуванню при визначенні розміру аліментів. Крім того, сам відповідач не заперечує обов`язку щодо утримання сина та визнає необхідність сплати аліментів, оспорюючи лише їх розмір. Однак переконливих доводів, які б свідчили про очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми потребам дитини або про її явну невідповідність матеріальним можливостям платника аліментів, суду не наведено. Надані відповідачем документи не спростовують того, що він є працездатною особою, проживає у Федеративній Республіці Німеччина, має можливість здійснювати трудову діяльність та повинен брати участь у належному матеріальному забезпеченні малолітньої дитини. Окремо суд зазначає, що твердження відповідача про вже встановлене стягнення з нього аліментів на території Федеративної Республіки Німеччина не підтверджені належними та допустимими доказами. Долучені до відзиву матеріали свідчать про звернення щодо авансових виплат на аліменти та листування з компетентним органом у Німеччині, однак не підтверджують наявності судового рішення чи іншого належного акта про присудження та фактичне стягнення з відповідача аліментів у порядку, який виключав би розгляд цього спору судом України або свідчив би про подвійне стягнення аліментів. Відповідач не надав суду доказів того, що з нього вже реально та регулярно стягуються аліменти на користь цієї ж дитини в іншій державі у спосіб, який має правове значення для вирішення даної справи. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач належними та допустимими доказами не спростував тверджень позивача щодо обґрунтованості обраного способу стягнення аліментів та необхідності визначення їх у твердій грошовій сумі. Заявлений позивачем розмір аліментів узгоджується з принципом забезпечення найкращих інтересів дитини, відповідає завданню належного матеріального забезпечення її розвитку та не спростований належними доказами з боку відповідача. З урахуванням віку дитини, її права на належний рівень життя, місця проживання відповідача, характеру його зайнятості за кордоном, а також відсутності належного доказового спростування заявленого розміру аліментів, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 19252,00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по справі. На підставі наведеного,

Outcome: approved