Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

І. Описова частина. 1. Короткий зміст позовних вимог. У вересні 2024 року [PERSON] (далі «Позивач»), в інтересах якої діє її представник, звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] (далі «Відповідач») про визнання батьківства та стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на такі обставини. Наприкінці весни 2020 року Позивач познайомилася з Відповідачем. 16.10.2021 року Позивач виїхала до Республіки Польща. З цього моменту між Позивачем та Відповідачем почались переписки та постійні телефонні розмови з проханнями Відповідача повернутись до України. 06.04.2022 року у День народження Відповідача Позивач повернулася до України та сторони одразу почали проживати разом за адресою: [ADDRESS] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У серпні 2022 року від сумісного проживання Позивач завагітніла від Відповідача. Відповідач радів вагітності, зробив пропозицію одружитися та вони будували плани на життя. Відповідно до обмінної карти пологового будинку, пологового відділення форми №113/о, затвердженої наказом МОЗ України № 67 від 13.02.2006 року Позивач стала на облік як вагітна, 03.10.2022 року. При цьому був присутній Відповідач як батько дитини, про що є відомості в обмінній картці. 14.10.2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Позивач вимушена була виїхати до Республіки Польща. [INFO] в м. Лодзь (Республіка Польща) Позивач народила дитину - дівчинку на ім`я [PERSON] , прізвище [PERSON] , що вбачається з офіційного перекладу повного витягу зі свідоцтва про народження Акт № 1061011/00/АU/2023/660536 від 16 травня 2023 року, згідно з яким батьками дитини зазначені: батько - [PERSON] , мати дитини - [PERSON] , [INFO] , місце народження - м. Біла Церква. У примітках (Анотації) зазначено, що на підставі ст. 61 ч. 2 Закону від 28 листопада 2014 Закону про акти цивільного стану, прізвище та ім`я [PERSON] присвоюється батьку дитини зі слів особи, яка повідомила про народження (зі слів матері). Відповідача не було зазначено у якості батька у Записі про народження дитини, вчиненого в республіці Польща, оскільки потрібна була його фізична присутність, а Відповідач на той час перебував на території України. Крім того, після народження дитини ставлення Відповідача до Позивача змінилось, як і змінився спосіб його життя. Позивач зверталася до Відповідача з проханням про визнання батьківства в позасудовому порядку, на що отримала відмову. Таким чином, Відповідач відмовляється визнати своє батьківство щодо дитини. При цьому мати Відповідача (баба дитини) постійно щонайменше раз у тиждень підтримує морально Позивача з дитиною, цікавиться її здоров`ям та розвитком, телефонує Позивачу та надсилала кошти. Дитина на обличчя дуже схожа на свого батька. Донька сторін потребує значних витрат на забезпечення їй належного рівня життя, зокрема витрат на одяг, харчування, медичний догляд та розвиток. Самостійно Позивачу важко забезпечити дитину усім необхідним, тому вона потребує сплати Відповідачем аліментів. Позивач на даний час не працює та фактично позбавлена можливості працювати, у зв`язку з тим, що займається доглядом та вихованням дитини. Відповідач ухиляється від утримання доньки, матеріальної допомоги добровільно не надає. Разом із цим, він має можливість надавати аліменти на утримання дитини у зазначеному в позові розмірі, має добрий стан здоров`я, інших утриманців не має. Посилаючись на приписи Сімейного кодексу України, Позивач просила суд: визнати [PERSON] (громадянина України, [INFO] ) батьком [PERSON] , яка народилась [INFO] в місті Лодзь Республіки Польща (актовий запис № 1061011/00/АU/2023/660536 від 16 травня 2023 року складений в Республіці Польща відділом реєстрації актів цивільного стану м. Лодзь, Воєводство Лодзинське); внести зміни до актового запису про народження [PERSON] №1061011/00/АU/2023/660536, складеного 16 травня 2023 року відділом реєстрації актів цивільного стану м. Лодзь, Воєводство Лодзинське, Республіка Польща, а саме: - у розділі «Дані батьків», підрозділ «Батько» у графі «Прізвище» зазначити « [PERSON] », у графі «Родове прізвище» зазначити « [PERSON] », у графі «Дата народження» зазначити « [INFO] » у графі «Місце народження» зазначити «м. Біла Церква», - залишити прізвище дитини « [PERSON] »; стягувати з Відповідача на користь Позивача аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. 2. Рух справи. Позиції сторін. 14.10.2024 року ухвалою суду було постановлено відкрити провадження у справі, провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.45). 19.11.2024 року в підготовче судове засідання з`явився представник позивача, інші учасники не з`явилися. Від адвоката Дряпачко С.І. в день судового засідання на електронну пошту суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Оскільки вказане клопотання не було підписане кваліфікованим електронним підписом представника, суд залишив його без розгляду та у подальшому повернув особисто вказаному адвокату. Судове засідання вперше було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача або його представника, які були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (т.1 а.с.51). 26.12.2024 року у підготовче судове засідання з`явився представник позивача адвокат Семенюта Р.А., а також адвокат Дряпачко С.І., який на підтвердження повноважень представництва інтересів відповідача [PERSON] надав суду договір про надання правової допомоги, укладений ним із особою, яка зі слів [PERSON] , є матір`ю відповідача (т.1 а.с.75-80). При цьому, факт укладення вказаного договору саме з матір`ю відповідача пояснив тим, що відповідач звертався, але військова частина його не відпускає для участі в судових засіданнях. Оскільки жодних документів на підтвердження права представляти інтереси відповідача [PERSON] адвокатом Дряпачко С.І. суду надано не було, його не було допущено до участі у розгляді справи, але суд запропоновав йому залишитися в залі судового засідання у якості вільного слухача (т.1 а.с.57-58). Судом було виконано приписи ст.197 ЦПК України, зокрема, ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та призначено судову молекулярну-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. На час проведення експертизи провадження у справі зупинене (т.1 а.с.60-61). Не погоджуючись із указаною ухвалою суду, адвокат Дряпачко С.І. подав на неї апеляційну скаргу. 12.02.2025 року ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, подану адвокатом Дряпачком С.І. на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.12.2024 року не прийнято та повернуто через не підтвердження представником своїх повноважень на представництво інтересів [PERSON] (т.1 а.с.105, 106). При цьому, апеляційний суд зазначив таке: «Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга підписана представником апелянта - Дряпачком Сергієм Івановичем, однак документів, які підтверджують повноваження для представництва у справі матеріали апеляційної скарги не містять. Разом з тим до апеляційної скарги адвокат Дряпачко Сергій Іванович додає копію угоди № 16/1-цс від 17 листопада 2024 року укладену з фізичною особою [PERSON] по захисту інтересів сина [PERSON] , однак до наданої угоди суд апеляційної інстанції ставиться критично, оскільки підписант [PERSON] не є стороною по даній цивільній справі, не є законним представником повнолітнього, дієздатного [PERSON] , а отже не має повноважень представляти його інтереси, мати процесуальні права та обов`язки у даній цивільній справі.» Тобто, підстави, з яких виходив суд апеляційної інстанції, повертаючи апеляційну скаргу, є такими самими як і підстави, виходячи з яких адвоката Дряпачко С.І. не було допущено до участі у розгляді даної цивільної справи в засіданні 26.12.2024 року. 01.04.2025 року до канцелярії суду засобами електронного зв`язку надійшов лист Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації ДСУ «КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» від 01.04.2025 року №100-157/626 про повернення ухвали суду від 26.12.2024 року без виконання. У листі зазначено, що відповідач [PERSON] , незважаючи на неодноразові призначення дати відбору, на відбір зразка крові не з`явився (т.1 а.с.122). 09.04.2025 року ухвалою суду провадження у даній цивільній справі було поновлено, проведення підготовчого судового засідання призначено на 23.04.2025 року (т.1 а.с.123). 23.04.2025 року в підготовче судове засідання з`явилася позивач (в режимі відеоконференцзв`язку) та представник позивача. Судове засідання вдруге було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача або його представника. При цьому під час судового засідання в порядку телефонограми суд зателефонував відповідачу й повідомив про дату та час наступного судового засідання 08.05.2025 року. Аналогічне повідомлення було направлено йому в месенджер Viber (т.1 а.с.134-135, 140). 08.05.2025 року ані відповідач, ані його представник в судове засідання не з`явилися, від представника відповідача адвоката Дряпачко С.І. в цей же день через канцелярію суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Судове засідання втретє було відкладено, на 05.06.2025 року (т.1 а.с.141-142, 143). Також 08.05.2025 року через канцелярію суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Дряпачко С.І. про зупинення провадження уданій справі на підставі п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України у зв`язку з перебуванням відповідача у складі Збройних Силах України і «відсутністю у нього змоги брати участь в судових засіданнях». На підтвердження вказаних обставин представником відповідача приєднано низку копій документів (т.1 а.с.148-149, 150-165). 05.06.2025 року в підготовчому судовому засіданні представник відповідача адвокат Дряпачко С.І. підтримав заявлене клопотання про зупинення провадження у справі, надав аналогічні викладеним у ньому пояснення, просив провадження у справі зупинити до моменту припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, на особливий період (демобілізації). Оригіналів приєднаних до клопотання документів представником суду надано не було. При цьому, в даному судовому засіданні на підтвердження своїх повноважень на представництво інтересів відповідача [PERSON] адвокатом Дряпачко С.І. було надано суду, поміж іншого, копію угоди №01/1-250 про надання правової допомоги у цивільній справі від 07.01.2025 року, укладеної між ним та [PERSON] , місце укладення договору м.Бровари, смт Макарів (т.1 а.с.151-153). 05.06.2025 року у підготовче судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Представник позивача направив на адресу суду заяву, у якій зазначив, що надані представником відповідача документи не підтверджують наявності підстав для зупинення провадження у справі, які встановлені п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, так як в них не зазначено передбачених законом відомостей. Також звернув увагу суду на те, що довідка №5967 від 11.12.2024 року та витяг з наказу посвідчені адвокатом до дати укладення угоди про надання правової допомоги, а інші докази: копія посвідчення [NUMBER] та копія довідки в/ч [NUMBER] від 16.12.2024 року №42416 не посвідчені належним чином, а тому не є допустимими доказами в розумінні вимог ЦПК України. В іншій заяві просив провести засідання без участі позивача та представника позивача, задовольнити уточнену заяву про виклик свідків, відмовити в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, закрити підготовче провадження. Обидві заяви підписані кваліфікованим електронним підписом представника позивача (т.1 а.с.166-169, 170-175). 05.06.2025 року в підготовчому судовому засіданні у присутності представника відповідача адвоката Дряпачка С.І. судом було повторно виконано приписи ст.197 ЦПК України, після чого суд перейшов до стадії постановлення письмової ухвали (т.1 а.с.176-179). Ухвалою суду, постановленою за наслідками даного судового засідання, у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі було відмовлено. Закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні по суті на 17.07.2025 року (т.1 а.с.181-184). 17.07.2025 року в день судового засідання, представником відповідача - адвокатом Дряпачко С.І. через канцелярію суду подано заяву про відвід судді, в якій він посилаючись на незаконну, на його думку, відмову судді зупинити провадження у справі, задовольнив клопотання позивача про допит свідків, призначив чергове судове засідання, чим значно ширше витлумачив імперативну норму ч.1 п.2 ст. 251 ЦПК України. З огляду на викладене, майбутнє рішення у справі в будь-якому випадку відповідачем [PERSON] ставиться під сумнів (т.1 а.с.191-193). 17.07.2025 року у судовому засіданні представник відповідача адвокат Дряпачко С.І. підтримав заяву про відвід судді шляхом зачитування вголос її змісту. На запитання головуючого відповів, що зі змістом ухвали суду від 10.06.2025 року, якою йому було відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, і фактично постановлення судом якої стало причиною заявлення відводу судді - він не знайомий. Зазначив, що хоча він і зареєстрував електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, утім указаної ухвали суду там не бачив - що підтверджується звукозаписом та протоколом судового засідання (т.1 а.с.201-202). Також представник повідомив, що задля участі в проведенні призначеної судом експертизи відповідач звертався до командування військової частини, але його «не відпускають» (т.1 а.с.202 зворот). У судовому засіданні Позивач та її представник проти задоволення заяви про відвід судді заперечували. Позивач зазначила, що звернення до суду із даною заявою є затягуванням часу з боку сторони Відповідача. Представник Позивача зазначив, що заява про відвід судді є необґрунтованою і безпідставною, а представник Відповідача зловживає процесуальними правами. При цьому, представник Позивача продемонстрував суду сторінку з «Електронного суду», де було відображено, що адвокат Дряпачко С.І. не має зареєстрованого електронного кабінету. У зв`язку з тим, що всупереч приписам ч.3 ст.39 УПК України заяву про відвід судді було подано представником відповідача в день судового засідання, суд був позбавлений можливості завчасно вирішити питання обґрунтованості заявленого відводу в порядку ч.3 ст.40 ЦПК України та був вимушений оголосити в судовому засіданні перерву й перейти до стадії постановлення відповідної письмової ухвали. Тобто, судовий розгляд у справі було зірвано з ініціативи представника відповідача вчетверте. 21.07.2025 року ухвалою суду в задоволенні заяви представника відповідача адвоката Дряпачко С.І. про відвід судді відмовлено. Визнано дії представника відповідача - адвоката Дряпачко С.І. зловживанням процесуальними правами. Відкладено судове засідання на 10.09.2025 року. Відповідачу роз`яснено право прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку з використанням власних технічних засобів (т.1 а.с.204-212). При цьому суд дійшов до таких висновків. Фактично представник відповідача адвокат Дряпачко С.І. не погоджується з процесуальним рішенням відмовою ухвалою суду від 10.06.2025 року в задоволенні його заяви про зупинення провадження у справі. Вказана заява представника та додатки до неї були уважно досліджені судом як в судовому зсіданні за участю вказаного представника, так і на стадії постановлення відповідної ухвали. Мотиви відмови в задоволенні заяви представника судом було детально, більш ніж на 2-х аркушах, викладено у тексті відповідної ухвали. Утім, як убачається з пояснень адвоката Дряпачка С.І., з даною ухвалою суду від 10.06.2025 року він не ознайомлений, не зважаючи на те, що вона була невідкладно після її ухвалення внесена до системи «Електронний суд» та до Єдиного державного реєстру судових рішень («Надіслано судом: 10.06.2025. Зареєстровано: 11.06.2025. Забезпечено надання загального доступу: 12.06.2025.»). З огляду на підстави заявленого відводу, суд дійшов висновку про те, що заява є необґрунтованою. Зазначені у ній підстави для відводу не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами, а ґрунтуються суто на суб`єктивному помилковому сприйнятті представником Відповідача ухваленого судом процесуального рішення, з текстом якого він не ознайомився. Разом з цим, судом встановлено, що представник Відповідача - адвокат Дряпачко С.І., всупереч імперативним приписам абзацу першого частини шостої статті 14 ЦПК України, не має зареєстрованого електронного кабінету в системі «Електронний суд», що підтверджується відповіддю №12902732, сформованою засобами системи ЄСІКС «Електронний суд» (т.1 а.с.189). Той факт, що наполягаючи на наявності у нього зареєстрованого електронного кабінету в системі «Електронний суд» адвокат Дряпачко С.І. повідомляв суду неправдиву інформацію, також підтверджується листом ДП «Інформаційні судові системи» №1531/3/11-30-26 від 18.03.2026 року за підписом генерального директора даного підприємства. Суду повідомлено, що електронний кабінет адвокатом Дряпачко С.І. було зареєстровано пізніше - 24.07.2025 року (т.2 а.с.76). З огляду на неодноразову неявку відповідача та його представника в судові засідання, ураховуючи неявку відповідача на виклики експерта, а також ураховуючи подальші дії представника відповідача, суд констатував факт тяганини у даній справі з вини сторони Відповідача. 10.09.2025 року в судове засідання для розгляду справи по суті з`явилися Позивач (в режимі відеоконференцзв`язку) та її представник. Ані Відповідач, ані його представник адвокат Дряпачко С.І. до суду не з`явилися, про дату час, та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. На електрону пошту суду в день судового засідання надійшов текст клопотання представника Відповідача про відкладення судового засідання. Утім, дане клопотання знову не було підписано кваліфікованим електронним підписом указаного представника та не містило навіть скан-копії його підпису (т1. а.с.232, 233-237). З метою надання Відповідачу доступу до правосуддя судом знову було відкладено судове засідання та постановлено ухвалу від 11.09.2025 року, якою у Військової частини [NUMBER] витребувано наступну інформацію та документи: чи дійсно у період з грудня 2024 року по березень 2025 року включно командуванням в/ч [NUMBER] не було надано дозвіл [PERSON] з`явитися до ДСУ «КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» на відбір зразка крові та, у випадку підтвердження даного факту, про причини ненадання дозволу; чи матиме можливість (дозвіл) [PERSON] , з`явитися до ДСУ «КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» у випадку повторного призначення ухвалою суду судової молекулярно-генетичної експертизи; належним чином завірену копію письмової заяви (або іншого документу) на ім`я командира в/ч (або іншої посадової особи) [NUMBER] , у якій [PERSON] просить надати йому дозвіл з`явитися до ДСУ «КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» на відбір зразка крові; належним чином завірену копію письмового рішення командира в/ч, ухваленого за наслідками розгляду заяви (або іншого документу) на ім`я командира в/ч (або іншої посадової особи) [NUMBER] , у якій [PERSON] просить надати йому дозвіл з`явитися до ДСУ «КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» (т.1 а.с. 240-242). Судове засідання було відкладено на 16.10.2025 року. 06.10.2025 року на адресу суду засобами поштового зв`язку від Військової частини [NUMBER] на виконання ухвали суду від 11.09.2025 року надійшов лист за підписом командира частини, у якому повідомлялося, зокрема таке: « [PERSON] за час проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] жодного разу із відповідними рапортами щодо необхідності вибуття у відрядження, серед іншого, з метою прибуття в судові засідання та/або для відбору біологічних зразків - не звертався, що спростовує твердження представника відповідача у даній цивільній справі адвоката Дряпачко С.І. у підготовчому судовому засіданні про те, що командування військової частини [NUMBER] «не відпустило» [PERSON] . 3 огляду на викладене, пропонуємо Вам та/або визначеній експертній установі у майбутньому направляти повістки для участі у судових засіданнях та/або виклики для відібрання біологічних зразків на електронну пошту військової частини [NUMBER] … з метою забезпечення участі зазначеного військовослужбовця» (т.2 а.с.1). 16.10.2025 року в судове засідання з`явилися Позивач (в режимі відеоконференцзв`язку) та її представник, особисто Відповідач [PERSON] (вперше) та його представник адвокат Дряпачко С.І., а також свідки (т.2 а.с.8-15). 3. Пояснення Відповідача [PERSON] в судовому засіданні. Відповідач повідомив, що дійсно мав близькі відносини з Позивачем, що їхнє спільне проживання забезпечував він, що дійсно вона була вагітна і народила дитину, що він відвідував разом з нею жіночу консультацію, оскільки попередні вагітності зривалися, що позивач хотіла одружитися. Задля того, щоб запобігти суду, він пропонував Позивачу укласти нотаріально завірену угоду про його допомогу, утім, вона повідомила, що вже звернулася до суду. Пропозицію його допомоги їй він може довести вона міститься в їхньому листуванні в телефоні. Також підтвердив, що на наявних у матеріалах справи фотографіях зображений саме він з Позивачем та народженою нею дитиною. Утім, факт вагітності Позивача саме від нього ставив під сумнів. При цьому Відповідач клопотання про зупинення провадження у справі не заявляв. Навпаки, повідомив суду, що не заперечує проти призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, та у випадку підтвердження факту його батьківства, він згодний сплачувати аліменти на утримання дитини у розумному, визначеному судом розмірі. Ураховуючи згоду Відповідача [PERSON] а також відсутність заперечень з боку його представника, після пояснень сторін та допиту свідків, суд повернувся до стадії підготовчого провадження та повторно постановив ухвалу про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. На час проведення експертизи провадження у справі було повторно зупинене (т.2 а.с. 16-17). 05.01.2026 року на адресу суду надійшов висновок експерта №103-164-2025, відповідно до резолютивної частини якого молекулярно-генетичним дослідженням встановлено вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно дитини не менш ніж 99,99%, а його біологічне батьківство відносно дитини практично доведено (т.2 а.с. 32-35). 07.01.2026 року ухвалою суду провадження у даній справі було поновлено, судове засідання призначено на 24.02.2026 року (т.2 а.с.37). 24.02.2026 року в судове засідання учасники справи не з`явилися (т.2 а.с.53). Від представника Позивача на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд справи без участі Позивача та її представника та приєднання до матеріалів справи рахунку-фактури про оплату експертизи (т.2 а.с.46-47). Від Відповідача та його представника будь-яких заяв або клопотань на адресу суду не надходило. Про дату, час та місце розгляду справи вони були повідомлені належним чином (т.2 а.с.38, 39, 40, 41, 43). Судом було повторно постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19.03.2026 року (т.2 а.с.54-55). 19.03.2026 року у судове засідання з`явився представник Позивача. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Щодо суми аліментів, яку просить стягнути з Відповідача на користь Позивача у розмірі 1/3 від усіх видів його доходу наголосив на тому, що ані Відповідач, ані його представник в ході розгляду справи не заперечували проти такого розміру аліментів, а Відповідач під час своїх пояснень суду висловив готовність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі у випадку встановлення його батьківства. Ані Відповідач, ані його представник в судове засідання знову не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (т.2 а.с.60, 62, 63-64, 65, 70, 71, 72, 73, 74). У день судового засідання на електронну адресу суду надійшла сканкопія клопотання про зупинення провадження у даній справі та витребування доказів. Дане клопотання за зовнішніми характеристиками (шрифт, підкреслювання, курсив тощо) та за його змістом є таким самим, як і аналогічні клопотання, які подавалися суду від імені представника Відповідача адвоката Дряпачко С.І., зокрема, клопотання про зупинення провадження у справі від 19.11.2024 року. Так само воно не підписано кваліфікованим електронним підписом заявника (т.2 а.с.79, 80-83). У клопотанні зазначено, що воно подається відповідачем у даній справі Мокосєєвим Є.О., представником Відповідача в тексті даного документа зазначено адвоката Дряпачка С.І. Додатки, зазначені в указаному клопотанні, до нього не приєднані та будь яким іншим чином, як і само клопотання, до судового засідання на адресу суду не надходили. Ураховуючи, що відповідно до частини 2 статті 183 ЦПК України письмові заяви та клопотання підписуються заявником чи його представником, а заяви, що подаються до суду в електронній формі, повинні бути підписані кваліфікованим електронним підписом, суд постановив письмову ухвалу про повернення вказаного клопотання заявнику без розгляду (т.2 а.с.85-86). У цей же день, після дослідження доказів та судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі та повідомив, що вступна та резолютивна частина рішення буде складена та підписана у понеділок 23.03.2026 року, що і було судом здійснено (т.2 а.с.84, 87). Судом також було постановлено окрему ухвалу, яку з метою вирішення питання про притягнення адвоката [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, направлено до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області. У судових засіданнях Позивач та її представник позовну вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Надали пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві. 16.10.2025 року Відповідач надав суду пояснення, суть яких викладена вище. Представник Відповідача у цьому ж судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя. Відзиву на позовну заяву протягом усього розгляду справи та заяви про припинення повноважень представника Відповідача у подальшому на адресу суду не надходило. 4. Покази свідків. 16.10.2025 року у судовому засіданні було допитано у якості свідка [PERSON] , яка пояснила наступне. Позивач по справі є її падчеркою, тобто свідок є дружиною її батька. Відповідача по справі вона знає давно, він неодноразово приходив до них до дому оскільки зустрічався із Анною. Сторони проживали разом у бабусі Відповідача, потім якийсь час у місті Києві. При цьому вони вели спільне господарство. Саме від Відповідача свідок дізналася про вагітність Позивача, це було приблизно у серпні 2022 року. Відповідач тоді був радий та планував із Позивачем весілля. Після початку повномасштабної війни Позивач поїхала до Польщі і їх відносини з Відповідачем погіршилися. 16.10.2025 року у судовому засіданні було допитано у якості свідка [PERSON] , яка пояснила наступне. Вона є двоюрідною сестрою Позивача. Відповідача вона знає у якості чоловіка Позивача. Сторони проживали разом як одна сім`я, свідок із ними часто спілкувалася. Про вагітність Позивача свідок дізналася від сторін. Позивач та Відповідач зателефонували їй і повідомили про вагітність. Сторони вели розмови про одруження. Від Позивача, після її від`їзду до Польщі, свідок дізналася, що Відповідач дитину не визнає. ІІ. Мотивувальна частина. 1. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Відповідно до обмінної карти пологового будинку, пологового відділення форми №113/о, затвердженої наказом МОЗ України № 67 від 13.02.2006 року Позивач стала на облік як вагітна, 03.10.2022 року. При цьому, в тексті обмінної карти зазначено такі відомості про Відповідача: « [PERSON] [INFO] не працює [NUMBER] » (т.1а.с.18). [INFO] в м. Лодзь (Республіка Польща) Позивач народила дитину - дівчинку на ім`я [PERSON] , прізвище [PERSON] , що вбачається з офіційного перекладу повного витягу зі свідоцтва про народження Акт № 1061011/00/АU/2023/660536 від 16 травня 2023 року, згідно якого батьками дитини зазначені: батько - [PERSON] , мати дитини - [PERSON] , [INFO] , місце народження - м. Біла Церква. У примітках (Анотації) зазначено, що на підставі ст. 61 ч. 2 Закону від 28 листопада 2014 Закону про акти цивільного стану, прізвище та ім`я [PERSON] присвоюється батьку дитини зі слів особи, яка повідомила про народження (зі слів матері) (т.1 а.с. 20, 21-22). 05.01.2026 року на адресу суду надійшов висновок експерта №103-164-2025, відповідно до резолютивної частини якого молекулярно-генетичним дослідженням встановлено вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно дитини не менш ніж 99,99%, а його біологічне батьківство відносно дитини практично доведено (т.2 а.с. 32-35). На підтвердження факту наявності стосунків із Відповідачем Позивачем надано до суду їхні спільні фотографії, достовірність яких підтверджено самим Відповідачем (т.1а.с.30-35). На підтвердження факту надання фінансової допомоги Позивачу з боку матері Відповідача до суду надано копії відповідних платіжних інструкцій (т.1 а.с. 36, 37). Дитина [PERSON] проживає разом із Позивачем та перебуває на її утриманні. Згідно з актом №14/2024 про фактичне проживання осіб від 03 березня 2024 року, який складено в приміщенні КП БМР ЖЕК №6, місцем фактичного проживання дитини є [ADDRESS] (т.1 а.с. 25). Відповідно до листа КНП БМР «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» від 26.06.2024 року №303/02-11 декларація на медичне обслуговування [PERSON] , [INFO] , укладена з лікарем педіатром амбулаторії загальної практики-сімейної медицини №2 КНП БМР «МЦПМСД №2» [PERSON] з 02.08.2023 року. Заявником є мати дитини [PERSON] (т.1 а.с. 28, 29). Громадянство дитини - [PERSON] зазначено у довідці про реєстрації особи громадянином України № 6137/КВ/19-1885/Н від 07.07.2023 року, виданої Посольством України в Республіці Польща (т.1 а.с.24). У матеріалах справи наявна копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] (т.1а.с. 26) 2. Норми процесуального і матеріального права, якими керується суд. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Реалізація принципу змагальності сторін у процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 3. Щодо визнання батьківства. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15- ц (касаційне провадження № 61-30047св18). Положеннями ст. 121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 (коли батьки перебувають у шлюбі між собою) та 125 (батьки якої не перебувають у шлюбі між собою) цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду (ч. 2 ст. 125 СК України). При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (аб.1 ч.1 ст.135 СК України) Частиною 1 ст.126 СК України встановлено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст.128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. За положеннями ст. 134 СК України, на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове свідоцтво про народження. Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Відповідно до п.2.16.4. Розділу II Правил, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ виснував, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства. 4. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, статтею 2 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. Положеннями ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім Конвенції про права дитини 1989 року, принцип забезпечення «найкращих інтересів дитини» також закріплений у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року; Конвенції про захист дітей та співробітництво в галузі міжнародного усиновлення 1993 року; Конвенції про юрисдикцію, застосовне право, визнання, виконання та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року й низці інших. Комітетом ООН із прав дитини принцип «найкращих інтересів дитини» був докладно витлумачений у Зауваженні загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів». Зокрема, Комітет акцентує увагу на тому, що призначенням концепції найкращих інтересів дитини є оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу «усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей» (п. 46). Відповідно до пункту 2 статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 р. (набула чинності в Україні 01.04.2007 р.) пріоритетом є забезпечення найвищих інтересів дітей та підтримка їхніх прав. Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України. Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч.7, ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України). Згідно із ч.2 та ч.4 ст.155 СК батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», «забезпечення найкращих інтересів дитини» передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. Статтею 45 ЦПК України передбачено забезпечення захисту прав малолітніх та неповнолітніх осіб під час розгляду справи. 5. Висновки суду. 5.1. Щодо визнання Відповідача батьком та внесення змін до актового запису про народження дитини. Судом встановлено та сторонами у справі не оспорювалося, що Позивач є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Згідно з офіційним перекладом повного витягу зі свідоцтва про народження Акт №1061011/00/АU/2023/660536 від 16.05.2023 року батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені: батько - [PERSON] , мати дитини - [PERSON] , [INFO] . У примітках (Анотації) зазначено, що на підставі ст. 61 ч. 2 Закону від 28 листопада 2014 Закону про акти цивільного стану, прізвище та ім`я [PERSON] присвоюється батьку дитини зі слів особи, яка повідомила про народження (зі слів матері) (т.1 а.с. 20, 21-22). Під час розгляду справи Відповідач не оспорював наявність у нього стосунків із Позивачем, у яких могло мати місце зачаття та подальше народження Позивачем дитини. Так, у своїх поясненнях він не оспорював факту проживання з Позивачем. Повідомив, що при цьому їхнє спільне проживання забезпечував він, що дійсно вона була вагітна і народила дитину, що він відвідував разом з нею жіночу консультацію, оскільки попередні вагітності зривалися, що Позивач хотіла одружитися. Також підтвердив, що на наявних у матеріалах справи фотографіях зображений саме він з Позивачем та народженою нею дитиною. Утім, факт вагітності Позивача саме від нього ставив під сумнів. Відповідно до обмінної карти пологового будинку, пологового відділення форми №113/о, затвердженої наказом МОЗ України № 67 від 13.02.2006 року Позивач стала на облік як вагітна, 03.10.2022 року. Там же зазначені й відомості про Відповідача (т.1а.с.18). 05.01.2026 року на адресу суду надійшов висновок експерта №103-164-2025, відповідно до резолютивної частини якого молекулярно-генетичним дослідженням встановлено вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно дитини не менш ніж 99,99%, а його біологічне батьківство відносно дитини практично доведено (т.2 а.с. 32-35). З огляду на викладене, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, покази свідків, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] є законними та такими, що підлягають задоволенню. Так само задоволенню підлягають і похідні позовні вимоги про внесення до актового запису про народження дитини відомостей про її батька. Проте, позовні вимоги про внесення змін до актового запису про народження дитини в частині зазначення у графі «Місце народження» - «м. Біла Церква» задоволенню не підлягають, оскільки, як убачається з пояснень сторін та зі свідоцтва про народження Акт №1061011/00/АU/2023/660536 від 16.05.2023 року, [INFO] Позивач народила дитину - дівчинку на ім`я [PERSON] , прізвище [PERSON] , саме у місті Лодзь (Республіка Польща). Також суд звертає окрему увагу на особливості доказування в цивільному процесі і наголошує на тому, що представник Відповідача побудував свою позицію на концепції «негативного доказу». Утім, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. 5.2. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Позивачем доведено, а Відповідачем не оспорювалося, що дитина сторін проживає саме з Позивачем та перебуває на її повному утриманні. У своїх поясненнях Відповідач зазначав, що задля того, щоб запобігти суду, він пропонував Позивачу нотаріально завірену угоду про його допомогу, але вона повідомила, що вже звернулася до суду. Пропозицію його допомоги їй він може довести вона міститься в їхньому листуванні в телефоні. Жодних заперечень стосовно необхідності фінансового утримання дитини, у випадку доведення його батьківства особисто Відповідач не висловлював, зазначивши, що випадку підтвердження цього факту, він згодний сплачувати аліменти на утримання дитини у розумному, визначеному судом розмірі. Саме цю позицію, висловлену особисто Відповідачем у судовому засіданні, суд ураховує при ухваленні рішення у справі. Про наявність обставин, які б свідчили про його складне матеріальне становище, Відповідач не повідомляв. Навпаки, Відповідач та його представник, неодноразово підкреслювали, що [PERSON] є офіцером та проходить військову службу в складі Збройних Сил України, що дає суду підстави для висновку про те, що він має стабільний дохід. Щодо розміру аліментів на утримання дитини суд зазначає таке. Позивач просить суд стягувати з Відповідача на її користь аліменти на утримання їхньої спільної доньки в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу). Утім, виходячи зі справедливих і розумних критеріїв належного розміру аліментів, з метою забезпечення умов для повноцінного розвитку дитини, враховуючи майновий стан сторін та інші передбачені законом обставини, суд приходить до висновку про те, що з Відповідача на користь Позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їхньої спільної дитини в розмірі не 1/3, а в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) Відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду - 13.09.2024 року і до повноліття дитини. При цьому суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного нею способу захисту права, на підставі наданих суду доказів. 5.3. Позиція суду щодо зупинення провадження по даній цивільній справі. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2025 року у справі №557/1226/23 судом викладено такі правові висновки. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (пункт 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини). Вирішуючи питання про зупинення на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України провадження у справі щодо аліментів на утримання дитини через перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, переведених на воєнний стан, суд має враховувати, зокрема: чи є належні докази того, що військова частина, в якій проходить службу відповідач, переведена на воєнний стан, і що він виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не може брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції, зокрема поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів; чи користувався відповідач правничою допомогою під час судового провадження; чи мав можливість самостійно або з допомогою представника висловитися щодо позовних вимог. Не враховуючи ці обставини, обов`язкове зупинення провадження у справі щодо аліментів на утримання дитини, хоч і відповідатиме певним інтересам того відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, але може шкодити захищеним інтересам дитини у передбаченому законом утриманні з боку такого відповідача. У справі, яка стосується аліментів на утримання дитини, суд і сторони справи повинні забезпечити реалізацію найкращих інтересів дитини. Незважаючи на те, що позивачем у такій справі є один із батьків, а відповідачем інший, інтереси дитини, яка не є стороною справи, мають домінувати над інтересами кожного з її батьків. Також суд ураховує позицію самого Відповідача, який у особистих поясненнях в судовому засідання, як вже зазначалося, клопотання про зупинення провадження у справі не заявляв, а повідомив суду, що у випадку підтвердження факту його батьківства висновками експертизи, він згодний сплачувати аліменти на утримання дитини у розумному, визначеному судом розмірі. При цьому суд наголошує на тому, що розгляд справи по суті та ухвалення за встановлених обставин рішення в найкращих інтересах дитини, яка народилася після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, відповідає приписам абзацу 2 статті 24 Конституції України (правовий захист, матеріальна і моральна підтримка материнства і дитинства) та моральним засадам суспільства. ІІІ. Розподіл судових витрат. 1. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Щодо судового збору. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом, Позивачем були понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20 гривень, які документально підтверджені (т.1 а.с.8). Від сплати судового збору за позовну вимогу про сплату аліментів Позивач звільнена на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» Згідно з п.13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються особи учасники бойових дій. Відповідач є учасником бойових дій, а тому він має бути звільнений від сплати судового збору. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки відповідач є звільненим від сплати судових витрат на підставі пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а вимоги Позивача задоволено, Позивачу необхідно компенсувати судовий збір у розмірі 1211,20 гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 3. Щодо інших судових витрат. Згідно з ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. У справі було призначено та проведено судову молекулярно-генетичну експертизу. На підтвердження відповідних витрат в загальному розмірі 26277,00 гривень Позивачем надано до суду копію платіжної інструкції від 10.12.2025 року №1.441194091.1 (т.2 а.с. 78). Отже, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з Відповідача на користь Позивача необхідно стягнути такі витрати у сумі - 26277,00 гривень. 4. Щодо витрат на правову допомогу. У судовому засіданні представником Позивача було оголошено заяву щодо судових витрат, у якій останній зазначив, що докази понесених витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої (правової) допомоги, ним буде надано до суду відповідно до вимог чинного законодавства протягом п`яти днів з моменту винесення рішення. Відтак, питання про судові витрати на професійну правничу допомогу має бути вирішено додатково у встановлений законом спосіб. ІV. Резолютивна частина. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial