Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» звернувся до суду з позовом [PERSON] , просить стягнути з неї на користь позивача заборгованість в розмірі 35 834, 33 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 20 серпня 2013 року відповідно до заяви № 002-08771-200813 публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» надало [PERSON] кредит у розмірі 15 000,00 грн. строком на 48 місяців шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальниці. 02 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимог, відповідно до якого ТОВ «Профіт Файненс» набуло право вимоги до відповідачки за укладеним кредитним договором № 002-08771-200813. Станом на дату звернення до суду з позовом заборгованість відповідачки за кредитним договором № 002-08771-200813 становить 35 834,33 грн: 6334,56 - основна сума заборгованості; 27 731,81 грн - заборгованість за нарахованими процентами; 328,76 грн сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення кредиту; 1439,20 грн - сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків. Позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № 002-08771-200813 у загальному розмірі 35 834,33 грн. Ухвалою суду від 05 листопада 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову. Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача ТОВ «Профіт Файненс»» у судове засідання не з`явився. У позовній заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності. Представниця відповідачки [PERSON] - адвокат Шевчук Філімон Н.М. в судовому засіданні надала пояснення, згідно з якими не заперечувала факт отримання відповідачкою кредиту у 2013 році. Ні первісний кредитор, ні позивач не звертався до відповідачки з вимогою про повернення коштів. В судовому засіданні заявила клопотання про застосування строків позовної давності та просила у позові відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні фактичні обставини. 20 березня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] на підставі заяви № 002-08771-200813, яку позичальниця підписала власноручно, було укладено кредитний договір (а.с.6). Відповідно до кредитного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 15000,00 грн на строк 48 місяців із фіксованою процентною ставкою 9,99% річних та комісією за обслуговування кредитної заборгованості - 3,49 % в місяць. (пункти 2.1., 2.2. Договору). Згідно з Додатком №1 до заяви №002-08771-200813, сторони погодили графік платежів, де датою першого платежу є 20.09.2013, дата останнього платежу 20.08.2017 (а.с 7). Відповідно до інформаційної довідки про кредит вартість кредиту - 15 000,00 грн, строк кредиту - 48 місяців, щомісячний платіж 904,00 грн, орієнтовна сукупна вартість кредиту у відсотках 66,99%, у гривнях - 28 385,48 грн, сума плати за користування кредитом (процентів ) 3257,48 грн, сума плати за обслуговування кредитної заборгованості - 25 128 грн (а.с.12). На підставі заяви про надання/перерахування кредитних коштів від 20.08.2013 [PERSON] просила здійснити надання кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору №002-08771-200813 від 20.08.2013 у сумі 15 000,00 грн на банківський рахунок № [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до Документа №1 від 21.08.2013 [PERSON] на рахунок № [NUMBER] /№ [NUMBER] перераховано кошти у сумі 15 000,00 грн згідно умов кредитного договору №002-08771-200813 від 20.08.2013 (а.с. 13). 02 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимог, відповідно до якого ТОВ «Профіт Файненс» набуло право вимоги до відповідача за укладеним кредитним договором (а.с 14-16). Відповідно до Додатку №1 до Договору № 2253/К про відступлення прав вимоги ТОВ «Профіт Файненс» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №002-08771-200813 від 20.08.2013 на загальну суму заборгованості 34 066,37 грн: 6334,56 грн тіло кредит, 27 731,81 грн заборгованість за нарахованими процентами. Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини 2 статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивачем у передбаченому законом порядку доведено належними та допустимими доказами те, що 20.08.2013 шляхом підписання заяви 3002-08771-200813, яку відповідачкою підписано власноручно, між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір. Підписанням Договору сторонами визначено та погоджено розмір кредиту, строк кредитування, розмір відсоткової ставки та комісійних платежів, періоди здійснення обов`язкових платежів, а також суми платежів у них. За вказаним договором позичальниця отримала доступ до кредитних коштів на загальну суму 15 000,00 грн на платіжну карту, що підтверджується відповідною квитанцією про перерахування коштів в сумі 15 000,00 грн [PERSON] . Однак, [PERSON] належним чином вимоги кредитного договору не виконала, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість на загальну суму 35 834,33 грн. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачки 35 834,33 грн: 6334,56 - основна сума заборгованості; 27 731,81 грн - заборгованість за нарахованими процентами; 328,76 грн сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення кредиту; 1439,20 грн - сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків, є законними та доведеними. Разом з тим, у судовому засіданні представниця відповідачки просила застосувати строк позовної давності. Суд, вирішуючи клопотання представниці позивача про застосування позовної давності, виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 266 та частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Так, аналізуючи умови договору сторін №002-08771-200813 від 20.08.2013 та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Право вимоги у позивача на пред`явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором виникло з настанням часу несплати відповідачем чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу. Позивачем не надано суду виписки по рахунку погашення заборгованості, а також інших доказів, з яких можна було б встановити коли саме і в якому розмірі відповідачка здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором, а тому суд, визначаючи позовну давність щодо чергового платежу, бере до уваги графік платежів, що є додатком №1 до заяви №002-08771-200813 від 20.08.2013. Відповідно до цього до графіку погашення кредиту позичальниця зобов`язувався здійснювати щомісячні платежі починаючи з 20.09.2013 по 20.08.2017, щомісячний платіж становив 904,00 грн, а останній платіж 897,48 грн. Позивач із позовом звернувся до суду 04 листопада 2025 року. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07 2025 у справі № 903/602/24 зробила наступні висновки з цього питання: «Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану». Суд бере до уваги те, що відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності 04.09.2025, перебіг строку позовної давності поновлено. Як зазначалось вище, позивач звернуся з позовом до суду 04 листопада 2025 року, тобто через два місяці після поновлення перебігу строків позовної давності. Оскільки загальна позовна давність становить 3 роки, то на дату 02.04.2020 не сплив строк позовної давності щодо платежів за договором, строк виконання яких настав після 02.04.2017. Однак, позивач, звертаючись до суду 04 листопада 2025 року пропустив ще два місяці строку позовної давності, з урахуванням законодавчих змін, якими перебіг позовної давності відновлено з 04.09.2025. Таким чином, відповідно до графіку платежів, стягненню підлягають платежі, починаючи з 20.06.2017 по 20.08.2017, а саме: 20.06.2027 904,00 грн, 20.07.2017 904,20. 20.08.2017 897,48 грн, що всього становить 2705,48 грн, з яких 1116,24 грн тіло кредиту, 1589, 24 грн - відсотки за користування кредитом та комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Щодо інших платежів, передбачених графіком погашення кредиту, строк виконання яких настав до 20.06.2017, вимоги у цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності, про що було заявлено представником відповідачем. Суд також дійшов висновку про правомірність заявлених позовних вимог позивача щодо нарахування 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення кредиту та 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків щодо суми платежів, які підлягають стягненню з відповідача: 1116,24 грн тіло кредиту, 1589, 24 грн - відсотки за користування кредитом, що становить 57,99 грн та 82,55 грн відповідно, виходячи із розрахунку: 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення кредиту: 1116,24*3% *632= 57,98 грн; 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків: 1589,24*3%*632 = 82,55 грн. За таких обставин, застосовуючи строки позовної давності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 2 846,01 грн, з яких 1 116,24 тіло кредиту, 1 589, 24 грн - відсотки за користування кредитом та комісія за обслуговування кредитної заборгованості, 57,98 грн - 3%річних від суми процентів за період прострочення повернення кредиту; 82,55 грн - 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків. Щодо судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 240,49 грн (2 846,01*3028,00: 35834,33). Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн, про що зазначено позивачем у тексті позовної заяви, суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частин 3, 4 статті 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial