Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Смаль Олег Павлович звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що 22.09.2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис №434. Від сумісного шлюбу сторони мають трьох дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . З початку повномасштабного вторгнення росії до України у квітні 2022 року сторони з дітьми евакуювалися до Германії, де зараз тимчасово і мешкають. З 01 квітня 2022 року сторони припинили сімейні відносини та не ведуть спільного сімейного господарства, спільного бюджету, фактичні шлюбні стосунки припинено, але проживали в одному житловому приміщенні всією сім`єю. Всі намагання відновити сімейні стосунки виявились безрезультатними рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26.01.2024 року шлюб між сторонами було розірвано. З 01.02.2024 року сторони стали проживати окремо. Під час сумісного шлюбу сторонами було придбано сумісне майно, а саме: 1) житловий будинок 67,9 м.кв., з надвірними будівлями: льох, літня кухня, туалет, гараж, огорожа, колодязь, замощення і водопровід, розташований за адресою: [ADDRESS] , придбаний [PERSON] за договором купівлі - продажу, засвідченого нотаріально 20.12.2005 року, за спільні кошти за його згодою, вартість придбання 30000 грн; 2) земельна ділянка загальною площею 0,0959 га, з кадастровим номером 1413200000:11:048:0451, на якій розташований вказаний вище будинок, за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка була приватизована Відповідачем [PERSON] за рішенням Красноармійської міськради №5/16-51 від 22.08.2007 році згідно державного акту на землю від 19.04.2008 р., вартість землі входила в вартість договору купівлі продажу будинку (про що вказано в договорі купівлі продажу); 3) магазин будівельних матеріалів, розташований за адресом: [ADDRESS] , який складається з вбудованого приміщення магазину загальною площею 56,8 кв.м., та ганку, придбаний [PERSON] за договором купівлі-продажу від 13.09.2019 року, за спільні кошти за згодою [PERSON] , вартість 85300 грн.; 4) квартира за адресом: [ADDRESS] , придбана [PERSON] за договором купівлі продажу, за спільні кошти за моєю згодою, придбаний у серпні 2020 року, вартість 85300 грн., після придбання приміщення квартири було виведено з житлового фонду і переведено в господарчу магазин будівельних товарів, документи на право власності знаходяться у відповідача [PERSON] , яка відмовляється їх надавати позивачу; 5) автомобіль «Peugeot Rifter», державний номер реєстрації [NUMBER] , 2021 ріку випуску, придбаний [PERSON] за договором купівлі продажу 18.01.2022 року, за спільні кошти за згодою [PERSON] , вартість 16000 євро, по курсу НБУ на день поділу 43,9416 Х 16000 = 703065,60 грн. Загальна вартість спільного подружнього майна, яке підлягає поділу становить 903665,60 грн. Набуваючи у власність майно, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Припинивши фактично шлюб з відповідачем позивач позбавлений свого права спільної сумісної власності, яка не визнається з боку відповідача, а тому він змушений звертатись з цим позовом до суду. На час розірвання шлюбу сторони домовились про поділ вказаного майна і не мали суперечностей, підтвердженням чому є надана розписка про отримання компенсації 1/2 вартості автомобіля Відповідачці, згідно якої позивач 22.01.2024 року передав, а [PERSON] отримала від нього 8000 євро у вигляді компенсації 1/2 вартості автомобіля «Peugeot Rifter», державний номер реєстрації [NUMBER] , і що вона не має до нього претензій щодо поділу цього автомобіля і не буде звертатись до суду щодо його поділу, що відповідає вимогам і положенням ст. 71 СК України, відповідно до яких сторони узгодили що поділ майна відбувається добровільно, будинок з землею залишається у нашій спільній власності порівну, магазини розподіляють за кожним порівну,так як їх вартість однакова, а вартість автомобіля визначили по тій вартості, за яку його було придбавнов і позивач виплатив відповідачу половину його вартості 8000 євро. На дану пропозицію відповідач погодилась і прийняла від зазначену суму коштів. Але в останній час Відповідач намагається створити перешкоди у володінні і розпорядженні цим майном. Крім іншого відповідач хоче збільшити свою частку, зазначає, що частина майна повинна належати дітям, що суперечить частині 2 ст. 173 СК України. Вважає, що у відповідача немає підстав вважати що за рішенням суду частка її майна може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, так як розмір аліментів, які вони одержують, достатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Враховуючи вищевикладене просить суд здіснити поділ сумісного майна сторін таким чином: 1. Житловий будинок з надвірними будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] , визнати спільною сумісною власністю по 1/2 частині кожному; 2. Земельна ділянка загальною площею 0,0959 га, з кадастровим номером 1413200000:11:048:0451, за адресою: [ADDRESS] , на якому розташований вказаний вище будинок, визнати спільною сумісною власністю по 1/2 частині кожному; 3. Магазин будівельних товарів за адресою: [ADDRESS] , придбаний за договором купівліпродажу, вартість 85300 грн., визнати особистою приватною власністю і залишити у приватній власності Позивача [PERSON] ; 4. Квартира яка виведена з житлового фонду і переведена в господарську магазин будівельних товарів, за адресою: [ADDRESS] , визнати особистою приватною власністю і залишити у приватній власності Відповідачки [PERSON] ; 5. Автомобіль «Peugeot Rifter», державний номер реєстрації [NUMBER] , 2021 ріку випуску, визнати особистою приватною власністю і залишити у приватній власності Позивача [PERSON] , враховуючи отриману [PERSON] компенсацію 1/2 частини його власності 22.01.2024 р.: Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2024 року цивільну справу № 208/13954/24 було розподілено судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 29.11.2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та призначено справу до підготовчого судового засідання. 05.05.2025 року представником позивача - адвокатом Смаль О.П. подано клопотання про долучення доказів по справі. 05.05.2025 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. 15.07.2025 року відповідачем [PERSON] подано заяву про анулювання поданого нею відзиву та прийняття нового відзиву. 18.08.2025 року відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву. 09.09.2025 року через систему «Електроннй суд» від представника відповідача адвоката Кізік Ганни Віталіївни, яка діє в інтересах [PERSON] подано додаткові пояснення у справі, в яких вони зазначає, що дійсно до складу спільного майна подружжя входить: 1) житловий будинок 67,9 м.кв., з надвірними будівлями: льох, літня кухня, туалет, гараж, огорожа, колодязь, замощення і водопровід, розташований за адресом: [ADDRESS] ; 2) земельна ділянка загальною площею 0,0959 га, з кадастровим номером 1413200000:11:048:0451, на якому розташований вказаний вище будинок, за адресом: [ADDRESS] . 3) нежитлове приміщення №77 (магазин будівельних матеріалів), розташований за адресом: [ADDRESS] , яке складається з вбудованого приміщення магазину загальною площею 56,8 кв.м., та ганку; 4) нежитлове приміщення №78 за адресою: [ADDRESS] ; 5) автомобіль «Peugeot Rifter», державний номер реєстрації [NUMBER] , 2021 рік випуску. Дане майно було придбано виключно в інтересах сім`ї. Відповідач не погоджується з порядком поділу спільного майна, запропонованого Позивачем та вважає, що такий порядок може бути погоджено виключно при наявності згоди Відповідача і може мати місце при укладенні мирової угоди. Але, станом на даний час можливості для укладення мирової угоди немає, окрім того існують об`єктивні обставини, пов`язані з веденням активних бойових дій, які унеможливлюють проведення відповідних судових будівельно-технічних експертиз, проведення оцінки вартості майна, характеристика стану приміщень,з метою винесення об`єктивного, обгрунтованого законного рішення, яке в підсумку не призведе до необхідності звернення з новим позовом. Окрім того звертає увагу , що жодним чином не порушуються майнові права Сторін та інтереси дітей з врахуванням тієї обставини, що на даний час Позивач і Відповідач разом з спільними дітьми перебувають за кордоном, а реальний ризик знищення чи значно пошкодженого майна в м. Покровськ Донецької області в силу проведення активних бойових дій не позбавляє права як Позивача так і Відповідача спільно чи окремо звертатися до уповноважених органів з метою отримання грошової компенсації в звязку з пошкодженям чи знищенням майна,з врахуванням наявної державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Верховний Суд у постанові від 09.07.2021року (справа № 161/8116/19) зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Жодних доказів, щодо підстав визначення Магазину будівельних товарів, за адресом: [ADDRESS] , особистою приватною власністю і залишити у приватній власності Позивача [PERSON] та «Квартиру, яка виведена з житлового фонду і переведена в господарську магазин будівельних товарів, за адресом: [ADDRESS] , визнати особистою приватною власністю і залишити у приватній власності Відповідачки [PERSON] » не надано, а порядок поділу майна, запропонований Позивачем з врахуванням обставини, хто є титульним власником відповідає виключно інтересам Позивача, ігноруючи інтереси Відповідача, яка поіншому визначала подальше користування нежитловими приміщеннями за можливості , коли його можна буде визначити обєктивно у випадку припинення військових дій та збереження даного майна Відповідач не погоджується щодо заявлених вимог, так як вважає ,що це не відповідає її інтересам щодо користування та розпорядження своєю часткою в спільному майні, так як визначити річ неподільною можна на підставі відповідної будівельно- технічної експертизи з метою прийняття рішення присудження одному із подружжя або виділ у натурі частки в натурі із спільного майна. Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя. Відносно автомобіль «Peugeot Rifter», державний номер реєстрації [NUMBER] , 2021 рік відповідач вважає, що оскільки вона отримала від позивача грошову компенсацію половини вартості даного автомобіля, то в даному випадку у вказаній вимозі взагалі відсутній предмет спору, так як дане питання було вирішено в порядку досудового врегулювання. Просить судвідмовити у задоволенні позову повністю та судові витрати залишити за позивачем. 03.10.2025 року представника позивача адвокатом Смаль О.П. було подано відзив на зустрічну позовну заяву, з якого слідує, що зустрічний позов він вважає необґрунтованим та такми, що не підлягає задоволенню, оскільки порушує інтереси позивача. Просить суд заперечення відповідача , викладені у відзиві і додаткових поясненнях щодо первісного позову відхилити, вимоги, викладені у зустрічному позові залишити без задоволення, а позові вимоги позивача задовольнити у повному обсязі та стягнути на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 7 359,45 грн. 21.10.2025 року представником позивача адвокатом Кізік Г.В. подано до суду заяву, в якій вона просить суд взяти до уваги як остаточну позицію відповідача в даній справі саме надані нею, як представником письмові пояснення, а попередні заяви, подані безпосередньо відпровідачем по справі не приймати до уваги та не вирішувати питання щодо можливого об`єднання справи за зустрічним позовом відповідача в одне провадження. Також просить суд не брати до уваги пояснення представника позивача у зв`язку з їх безпідставністю. 21.10.2025 року в підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат Кізік Г.В. та позивач [PERSON] просили суд не брати до уваги всі заяви, відгуки та зустрічний позов, який було подано відповідачем по справі без її адвоката. Ухвалою суду від 21.10.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про слухання справи, в судові засідання не з`явився. В судових засіданнях представник позивача адвокат Смаль О.П. підтримав позовні вимоги у повному обсязі з обґрунтувань, викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Зазначив, що Вважає, що саме такий спосіб поділу майна подружжя буде відповідати правам кожного з них, оскільки вважає, що у разі поділу магазинів в рівних частинах між подружжям буде ускладнена можливість у подальшому здійснювати вільне володіння та розпорядження даним майном. Також зазначив, що сторонам не вдалося здійснити врегулювання даного спору шляхом укладення мирової угоди. Просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача понесенні ним витрати з розгляду даної справи, які складаються з витрат на правничу допомогу і сплати судового збору, які є обґрунтованими та спів мірними зі складністю справи та об`ємом виконаних робіт. В судових засіданнях позивач [PERSON] зазначила, що дійти добровільної згоди з відповідачем по справі щодо укладення мирової угоди з приводу розподілу належного їм сумісного майна не вдалося, оскільки позивач дбає лише про свої особисті інтереси. Також зазначила, що вона не заперечує того факту, що дійсно отримала від позивача грошову компенсацію за автомобіль і не проти, щоб він залишався у нього, а тому з приводу даного пункту позовних вимоги взагалі відсутній предмет спору. Вважає, що вона має рівні права на все належне їм на праві спільною сумісної власності нерухоме майно, як на будинок, так і на два магазини. Не погоджується з позицією позивача щодо можливого запропонованого ним у своєму позові розподілу, оскільки в даному випадку будуть порушені її права на спільне володіння належного по закону їй майна, тому просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також не погоджується з витратами на правову допомогу, оскільки вважає, що вони безпідставні і взагалі завищені, оскільки адвокатом позивача не було здійснено певних дій у справі, за які б він міг виставити оплату наданих ним послу в такому розмірі. В частині стягнення з неї на користь позивача понесених судових витрат також просить відмовити у повному обсязі. В судових засіданнях представник відповідача адвокат Кізік Г.В. проти задоволення позовних вимоги заперечувала та просила суд у їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Вважає, що оскільки відповідач не заперечує із самого початку того факту, що вона дійсно отримала від позивача грошову компенсацію половини вартості автомобіля, то в даному випадку спір було врегульовано ще в досудовому порядку, а тому з приводу вимог по автомобілю вважає, що ту взагалі відсутній предмет спору. Дійти добровільної домовленості щодо укладення мирової угоди з приводу поділу сумісного майна подружжя сторонам не вдалося, оскільки зі сторони позивача не запропоновано жодного можливого варіанти розподілу майна, а будь-які пропозиції сторони відповідача не влаштували позивача. Вважає, що запропонований варіант розподілу нерухомого майна подружжя порушує в першу чергу права відповідача на рівність часток у спільному майні подружжя. Придбані під час шлюбу сумісні магазини, які оформлені один на позивача, а один на відповідача, це не житлові квартири, а саме приміщення, які використовувалися як магазину з метою отримання прибутку та ведення бізнесу, тому вважає, що вони не можуть бути визнані за тим, за ким зареєстровані в реєстрі речових прав. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимоги позивача у повному обсязі в тому числі й судових витрат на надання правничої допомоги. 09.03.2026 року у судовому засіданні після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч.1 ст. 244 ЦПК України ухвалення судового рішення було відкладено та визначено дату та час судового засідання, в якому буде відбуватися проголошення судового рішення, про що учасники справи були повідомлені у спосіб, встановлений ЦПК України. Заслухавши думку учасника судового провадження, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2005 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серія № [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного по м. Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 434. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26.01.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від сумісного шлюбу сторони мають трьох дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 315, сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місті Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 653, та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місті Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 405. Під час шлюбу подружжя за спільні кошти було придбане нерухоме майно, а саме: - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку загальною площею 0,0959 га, з кадастровим номером 1413200000:11:048:0451, за адресою: [ADDRESS] ; - магазин будівельних товарів, за адресою: [ADDRESS] ; - квартира , яка виведена із житлового фонду і переведена в господарську магазин будівельних товарів за адресою: [ADDRESS] ; - автомобіль «Peugeot Rifter», державний номер реєстрації [NUMBER] , 2021 року випуску, колір коричневий. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Надаючи оцінку доводам сторін та аналізуючи надані докази, суд виходить з того, що відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього н а час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Суд звертає увагу на те, що закон передбачає презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Спірне майно, яке просить поділити позивач, є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстровано право власності на майно, придбане ними воно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. За вказаних обставин в частині позовних вимог про поділ нерухомого майна суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, отже за кожним із подружжя слід визнати право власності на 1/2 його частину. Що стосується позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на транспортні засоби, суд виходить з того, що дійсно автмобіль автомобіля«Peugeot Rifter», державний номер реєстрації [NUMBER] , 2021 року випуску, колір коричневий було придбано в період шлюбу між ними. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 вказала на правильність висновку судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Оскільки відповідачем по справі підтверджено факт отримання від позивача компенсації половини вартості належного їм на праві сумісної власності автомобіля, і вона не предетнує більше на володіння даним автмобілем, суд вважає, за можливим позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на автомобіль задовольнити. За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, з метою захисту цивільних прав та інтересів кожного з подружжя, доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до квитанції № 0958-6641-5460-6940 від 20.11.2024 року за звернення до суду із даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в розмірі 7 225 грн. 32 коп. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 612 грн 66 коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу в розмірі 50 000,00 грн., які підтверджує договором доручення від 08.11.2024 року, договором доручення від 11. 9.2025 року, кошторисом від 08.11.2024 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 78 від 08.11.2024 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 115 від 11.09.2025 року Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. При цьому згідно статті 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат(встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ усправі «East/WestAllianceLimited»проти України»). В даному випадку сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката неспівмірна із складністю справи, оскільки адвокат хоч й приймав участь у розгляді справи, однак не здійснював витрат на проїзд до зали судового засідання, так як приймав участь в усіх судових засіданнях в режимі відеоконференції, ним дійсно було підготовлено позовну заяву та скеровано її до суду, а також були підготовлені певні заперечення щодо доводів відповідача по справі, однак суд не вбачає, що розмір виконаних робіт зі сторони адвоката в даній справі є співмірним із сумою заявлених вимоги, окрім того, суд також враховує матеріальний стан відповідача по справі, на утриманні якої перебувають троє неповнолітніх дітей, яка на даний момент тимчасово, через ведення активних бойових дій на території м. Покровськ, вимушена була з дітьми виїхати за межі території України, тому визначені представником позивача витрати на правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та фактично вчиненими послугами адвоката. Виходячи з принципу розумності, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial