Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

14 січня 2026 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 4349915 від 21 червня 2021 року, у сумі 19791 гривня 28 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 6000 гривень, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 13680 гривень, заборгованості з комісії у розмірі 0 гривень, штрафу 0 гривень, інфляційних витрат у сумі 96 гривень та 3 % річних 15 гривень 28 копійок (а. с. 1-6). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 21 червня 2021 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 4349915, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 6000 гривень строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,90 % на день. Кредитодавцем зобов`язання за договором виконані у повному обсязі шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок відповідачки. У подальшому між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений Договір факторингу № 24-01/2022 від 24 січня 2022 року, за яким ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, у тому числі і до [PERSON] . В свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, в тому числі і до відповідачки за договором № 4349915 від 21 червня 2021 року у сумі 19791 гривня 28 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 6000 гривень, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 13680 гривень, заборгованості з комісії у розмірі 0 гривень, штрафу 0 гривень, інфляційних витрат у сумі 96 гривень та 3 % річних 15 гривень 28 копійок. Отже, позивач є новим кредитором відповідачки за кредитним договором. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідачки по кредитному договору перед позивачем не сплачена і становить 19791 гривня 28 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 6000 гривень, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 13680 гривень, заборгованості з комісії у розмірі 0 гривень, штрафу 0 гривень, інфляційних витрат у сумі 96 гривень та 3 % річних 15 гривень 28 копійок, яку позивач прохає стягнути з відповідачки разом із судовими витратами у сумі 2422 гривні 40 копійок та витратами на правову допомогу у сумі 9000 гривень. 20 січня 2026 року ухвалою Олександрійського районного суду міста Запоріжжя справу передано за підсудністю до Чечелівського районного суду міста Дніпра. Ухвалою суду від 18 лютого 2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а. с. 98), копія якої надіслана сторонам у справі супровідним листом від 18 лютого 2026 року (а. с. 99). Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позові про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а. с. 5 на звороті). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 106), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 21 червня 2021 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачкою було укладено договір споживчого кредиту № 4349915 від 21 червня 2021 року (а. с. 22-267), за умовами якого товариство надає споживачці кредит на споживчі потреби в сумі 6000 гривень, строком на 30 днів, а споживачка зобов`язується одержати кредит і повернути його з сплатою процентів за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. В паспорті споживчого кредиту, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] узгодили основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтованої річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інші додаткову інформацію (а. с. 56-58). ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язання за договором про споживчий кредит № 4349915 від 21 червня 2021 року виконало в повному обсязі, шляхом переказу на рахунок відповідачки грошових кошти в сумі 6000 гривень, що підтверджується листом ТОВ «ФК «Контрактовий дім» та листом ТОВ «Авентус Україна» (а. с. 63-65,66-67). Згідно із розрахунку заборгованості ТОВ «Авентус Україна» (а. с. 68-72 та на звороті), за відповідачкою за період з 21 червня 2021 року по 23 січня 2022 року рухається заборгованість за кредитним договором № 4349915 від 21 червня 2021 року у сумі 19680 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 6000 гривень, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 13680 гривень та заборгованості по штрафам у розмірі 0 гривень. 24 січня 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 24-01/2022 (а. с. 8-16), відповідно до якого клієнт - первісний кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 43020921,51 гривень, а фактор зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом і боржниками. Відповідно до вимог п. 6.1.4 вказаного договору, права вимоги переходять до фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами Акту приймання-передавання Реєстру Боржників, який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги. На підтвердження набуття права вимоги за вказаним договором до боржників, позивачем надано копію Акту приймання-передавання Реєстру Боржників до договору факторингу № 24-01/2022 від 24 січня 2022 року (а. с. 18 та на звороті), що підписаний сторонами договору та скріплений їх печатками. А також надано, платіжне доручення № 323110003 від 24 січня 2022 року, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» здійснило фінансування ТОВ «Авентус Україна» згідно договору факторингу № 24-01/2022 від 21 січня 2022 року у сумі 1164954,68 гривень (а. с. 17). З Витягу реєстру боржників убачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги до відповідачки за договором № 4349915 (а. с. 19-20,21) у сумі 19680 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 6000 гривень, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 13680 гривень та заборгованості по штрафам у розмірі 0 гривень. Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» (а. с. 7), за відповідачкою рухається заборгованість станом на 10 січня 2023 року у сумі 19791 гривня 28 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 6000 гривень, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 13680 гривень, заборгованості з комісії у розмірі 0 гривень, штрафу 0 гривень, а також інфляційних витрат у сумі 96 гривень та 3 % річних 15 гривень 28 копійок нарахованих за період 24 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року. 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 10-01/2023 (а. с. 27-37), відповідно до якого первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках №1 та № 3 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за договорами позики (кредитними договорами), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у розмірі та у порядку, визначених цим договором. Відповідно до вимог п. 5.2 вказаного договору права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому (підписаному) вигляді (додаток № 4). Такий Акту приймання-передачі Реєстру Боржників підписаний сторонами за затверджений їх печатками 10 січня 2023 року (а. с. 39 на звороті). З Витягу реєстру боржників убачається, що позивач набув право вимоги до відповідачки за договором № 4349915 (а. с. 41-42,43) у сумі 19791 гривня 28 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 6000 гривень, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 13680 гривень, заборгованості з комісії у розмірі 0 гривень, штрафу 0 гривень, відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України у сумі 111 гривень 28 копійок. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальниці обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з вимогами ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 519 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Так, на підтвердження переходу права первісного кредитора за кредитними договором № 4349915 від 21 червня 2021 року позивачем надано суду договір факторингу № 24-01/2022 від 24 січня 2022 року, реєстр боржників, Акт прийому-передачі реєстру боржників та платіжне доручення №323110003 від 24 січня 2022 року, за яким ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступило право грошової вимоги ТОВ «Вердикт Капітал», а останнє, на підставі договору про відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, реєстру боржників, Акту прийму-передачі реєстру боржників відступило право вимоги позивачу. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач, як новий кредитор за кредитними договорами, набув право вимоги до відповідачки за вищевказаним кредитним договором, натомість остання свої зобов`язання за ними не виконала, а тому, з відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 4349915 від 21 червня 2021 року, у сумі 19791 гривня 28 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 6000 гривень, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 13680 гривень, заборгованості з комісії у розмірі 0 гривень, штрафу 0 гривень, інфляційних витрат у сумі 96 гривень та 3 % річних 15 гривень 28 копійок. Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як убачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01 липня 2024 року (а. с. 50-54 та на звороті) надавало Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс». На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» надано витяг з Акту № 16 про надання юридичної допомоги від 28 листопада 2025 року (а. с. 55 на звороті) та заяву на надання юридичної допомоги № 3310 по справі Пономаренка А.Є. за договором №4349915 (а. с. 55) на загальну суму 9000 гривень. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, зважаючи на обсяг і складність виконаної адвокатським об`єднанням роботи, виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги заявлену позивачем ціну позову, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідачки на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved