Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

10 вересня 2025 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, яким просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (далі по тексту ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі») на власну користь понесені у 2025 році додаткові витрати на придбання санаторно-курортних путівок, витрати на додаткове лікування, медичні процедури, медичні дослідження, придбання ліків у загальному розмірі 136 627, 74 грн., стягнути заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.. Вимоги обґрунтовано тим, що в 1968 році, у віці 6 років, [PERSON] були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті № 1298, що належить відповідачу, внаслідок чого позивач став непрацездатною особою з інвалідністю І групи з дитинства (довічно). За змістом рішення Залізничного районного суду від 09 липня 2001 року за [PERSON] визнано право на санаторно-курортне лікування, а відповідача зобов`язано: сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування, довічно. У зв`язку з цим позивач вважає, що ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» зобов`язане відшкодувати йому у повному обсязі фактично понесені позивачем додаткові витрати на санаторно-курорте лікування у 2025 році, а саме : - в період з 07 липня 2025 року по 28 липня 2025 року, за санаторно-курортне лікування у державному санаторії Південної залізниці «Санаторій ім. Гоголя», курорт Миргород (тип клінічний санаторно-курортний заклад: державний санаторій ; ліцензія №134 від 25 лютого 2016 року; тип курорту - бальнеологічний, кліматичний, питний; сертифікат МЗ№013370; http://sankurort.ua/uk/sanatorium/10/) вул. Анатолія Карбана 22, м. Миргород Полтавської області у розмірі 89 246, 74 грн.; - у період з 18 серпня 2025 року по 27 серпня 2025 року, за санаторно-курортне лікування у державному санаторії Південної залізниці «Санаторій ім. Гоголя», курорт Миргород (тип клінічний санаторно-курортний заклад: державний санаторій ; ліцензія №134 від 25 лютого 2016 року; тип курорту - бальнеологічний, кліматичний, питний; сертифікат МЗ№013370; http://sankurort.ua/uk/sanatorium/10/) вул. Анатолія Карбана 22, м. Миргород Полтавської області у розмірі 32 453, 36 грн.; Окрім того, під час проходження лікування позивачем були понесені додаткові витрати на спеціальні медичні дослідження, додаткові медичні процедури та придбання ліків, що були здійснені на підставі рекомендацій, направлень та отриманих рецептів на загальну суму 14302, 48 грн. Також позивачем здійснено витрати на придбання проїздних квитків на потяг на суму 625, 16 грн., вартість яких він просить стягнути з відповідача на свою користь. В обгрунтування доводів щодо стягнення з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» моральної шкоди [PERSON] зазначив, що протягом тривалого часу відповідач, незважаючи на чисельні рішення українських судів різних інстанцій умисно не виконує та ігнорує свої обов`язки по відшкодуванню шкоди пов`язаної з каліцтвом позивача. Такі протиправні дії з боку відповідача, змушують [PERSON] постійно звертатися до суду, щоб в судовому порядку захищати своє право на відшкодування шкоди та стягувати з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» грошові кошти, які він за законом, рішенням суду, повинен сплачувати добровільно та у відповідні строки. Зазначив також, що відповідачу достеменно відомо про проходження позивачем санаторно-курортного лікування та понесені, у зв`язку з цим витрати, оскільки [PERSON] повідомляв товариство про це, шляхом направлення листа від 31 серпня 2025 року. Всупереч наведеному, ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» не відшкодовує позивачу в добровільному позасудовому порядку ці витрати. Вказані протиправні дії відповідача порушують права позивача, що завдає йому душевних страждань, внаслідок чого він перебуває у стані постійного стресу, змушений відстоювати своє визнане і гарантоване право в судовому порядку. Бездіяльність ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» примушує позивача вживати додаткових зусиль та заходів в організації власного життя, засобів пересування, нормаль-ного харчування, медичного догляду, принижує людську гідність, що позначається на його психологічному і фізичному стані, завдає позивачу тяжких моральних страждань. Вказує, що він змушений брати значні суми в борг та обмежувати себе у тривалості періоду лікування, яке передбачено рішенням суду, а саме не менше одного разу на рік, у період з червня по вересень. Такі обмеження негативно впливають на процеси реабілітації наслідків завданої каліцтвом шкоди, призводить до негативних наслідків і позначається на психологічному стані. Зокрема, бездіяльність відповідача призвела до ускладнення наслідків серцевого інфаркту, до виникнення цукрового діабету 2 типу, загостренню захворювання щитовидної залози та захворювання хребта. Ухвалою суду від 12 вересня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом і повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для їх реалізації. 14 жовтня 2025 року ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» подано відзив до суду, за змістом якого відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідач зазначив, що у рішенні Залізничного районного суду від 09 липня 2001 року не встановлено порядок і розмір грошових коштів, які слід сплачувати позивачу, тобто даним рішенням встановлено лише період перебування [PERSON] на санаторно курортному лікуванні. В свою чергу, право на забезпечення безоплатними путівками до санатор-но курортних закладів визначається Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян та виплати їм компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення (крім м. Києва) рад» за №187 від 22 лютого 2006 року. Даними нормативними документами визначена група осіб, на яких вони поширюються, підстави надання путівок, документи, які слід подавати для реалізації даного права та постановки на облік з питання забезпечення путівками або пільговим санаторно курортним лікуванням, підстави та розмір виплати грошової компенсації за путівку та за самостійне лікування. Право на грошову компенсацію за самостійне лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на три роки, що суперечить рішенню Залізничного районного суду від 09 липня 2001 року, яким такий обов`язок покладено на відповідача раз на рік. Також відповідач зазначив, що [PERSON] зловживає своїм правом, оскільки обирає для себе не лише оздоровлення під час перебування в санаторно курортних закладах, а й vip відпочинок та проживання в номерах сегменту «люкс», так як вартість путівки залежить від комфортабельності умов проживання та не впливає на процесі послуги з оздоровлення та лікування. Крім того, позивач систематично не отримає листи відповідача, що унеможливлює спроби ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» врегулювати наявний конфлікт мирним шляхом в позасудовому порядку. [PERSON] самостійно організовує та сплачує вартість свого санаторно курортного лікування без погодження медичного закладу та витрат з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі». Щодо витрат на придбання ліків відповідач послався на «Правила виписування рецептів на лікарські засоби і вироби медичного призначення» затверджені наказом МОЗ України № 360 від 19 липня 2005 року та наголосив, що рецепти є дійсними лише протягом одного місяця з дня виписування. Відтак, з доданих до позову копій чеків вбачається істотне недотримання строків дії рецептів, що ставить під сумнів придбання ліків саме позивачем. Крім того, в матеріалах справи наявні чеки на придбання ліків, копії рецептів на придбання яких [PERSON] до суду не подано. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди та обставини, на яких вони обгрунтовані, відповідач взагалі вважає безпідставними та недоведеними належними і допустимими доказами. Також [PERSON] не доведено факт наявності в діях ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» ознак протиправної поведінки. В судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання сторони не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Однак, позивач подав до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи ін тересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що у 1968 році, у віці 6 років позивачу були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті №1298, що станом на 1968-1969 рік належав Київській міській електромережі «Київенерго», внаслідок чого йому встановлено І групу інвалідності з дитинства і довічно, підгрупа «Б». Наведене підтверджується посвідченням серії [NUMBER] виданого 13 березня 2025 року Управлінням соціального захисту населення. Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року відповідача - Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Київенерго» було зобов`язано сплачувати : необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, лікування в медичних закладах та компенсації на придбання ліків, протезування, ортопедичне взуття, побутовий та звичайний догляд довічно. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що у липні та серпні 2025 року [PERSON] проходив санаторно-курорте лікування у Державному санаторії Південної залізниці «Санаторій ім. Гоголя», курорт Миргород. Так, в період з 07 липня 2025 року по 28 липня 2025 року, позивач проходив санаторно-курортне лікування у Державному санаторії Південної залізниці «Санаторій ім. М. Гоголя», курорт Миргород (тип клінічний санаторно-курортний заклад: державний санаторій ; ліцензія №134 від 25 лютого 2016 року; тип курорту - бальнеологічний, кліматичний, питний; сертифікат МЗ№013370; http://sankurort.ua/uk/sanatorium/10/) вул. Анатолія Карбана, 22, м. Миргород, Полтавської області у зв`язку з чим поніс витрати в розмірі 89 246, 74 грн.. Наведене підтверджується санаторно курортною путівкою № 250932 виданої Південною залізницею, Санаторій ім. М. Гоголя, курорт Миргород за період з 07 по 28 липня 2025 року, вартість путівки 89 246, 74 грн.; зворотнім талоном до путівки, талонами на харчування та проживання, санаторно курортною книжкою, довідкою з Санаторію ім. М.Гоголя № 250932; прибутковим касовим ордером № 505 від 07 липня 2025 року на суму 89 246, 74 грн., платник [PERSON] , фіскальним чеком від 07 липня 2025 року, санаторно курортною книжкою до путівки № 250932, по медичній картці на [PERSON] за № 1039 за період лікування протягом 07-28 липня 2025 року, довідкою з санаторію за № 06/127 від 28 липня 2025 року, консультативним висновком спеціаліста від 14 липня 2025 року. В період з 19 серпня 2025 року по 28 серпня 2025 року, позивач проходив санаторно-курортне лікування у державному санаторії Південної залізниці «Санаторій ім. М. Гоголя», курорт Миргород (тип клінічний санаторно-курортний заклад: державний санаторій ; ліцензія №134 від 25 лютого 2016 року; тип курорту - бальнеологічний, кліматичний, питний; сертифікат МЗ№013370; http://sankurort.ua/uk/sanatorium/10/) вул. Анатолія Карбана, 22, м. Миргород, Полтавської області у зв`язку з чим поніс витрати в розмірі 32 453, 36 грн.. Наведене підтверджується санаторно курортною путівкою № 251128 виданої Південною залізницею, Санаторій ім. М. Гоголя, курорт Миргород за період з 19 по 28 серпня 2025 року, вартість путівки 32 453, 36 грн.; зворотнім талоном до путівки, талонами на харчування та проживання, санаторно курортною книжкою, довідкою з Санаторію ім. М. Гоголя № 251128; прибутковим касовим ордером № 791 від 19 серпня 2025 року на суму 32 453, 36 грн., платник [PERSON] , фіскальним чеком від 19 серпня 2025 року, санаторно курортною книжкою до путівки № 250932, по медичній картці на [PERSON] за № 1039 за період лікування протягом 19-28 серпня 2025 року, довідкою з санаторію за № 06/162 від 27 серпня 2025 року. З наведеного вбачається, що вартість вказаних путівок, сплачених позивачем, включала в себе послуги з проживання, харчування, проведення зазначених в путівках лікувальних процедур та діагностичних досліджень. Вказані витрати сплачено позивачем в повному обсязі самостійно. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Судом також встановлено, що в періоди проходження вказаних санаторно-курортних лікувань у Державному санаторії Південної залізниці «санаторій ім. М. Гоголя» позивачу за направленнями та призначеннями лікуючого лікаря (від 19 серпня 2025 року, 07 липня 2025 року, 09 липня 2025 року), з наданням рецептів № 398331, 398329, 787 та 788 (19 серпня 2025 року, 09 липня 2025 року) було проведено додаткові оздоровчо - лікувальні процедури, придбано ліки всього на загальну суму 14 476, 60 грн. (320, 00 + 320, 00 + 100, 00 + 320, 00 + 100, 00 + 160, 00 + 160, 00 + 320, 00 + 160, 00 + 160, 00 + 770, 00 + 330, 00 + 703, 00 + 1161, 00 + 2931, 00 + 101, 60 + 910, 00 + 5, 00 + 1505, 00 + 480, 00 + 960, 00 + 100, 00 + 160, 00 + 110, 00 + 550, 00 + 300, 00 + 320, 00 + 320, 00 + 160, 00 + 160, 00 + 160, 00 + 160, 00), що підтверджується копіями фіскальних чеків за період липень та серпень 2025 року. Таким чином, позивачем за період липень та серпень 2025 року за час проходження вище-вказаних санаторно - курортних лікувань було витрачено грошові кошти на оздоровчо-лікувальні процедури, придбання ліків на загальну суму 136 176, 70 грн. (89246, 74 грн.+ 32453, 36 грн.+ 14476, 60 грн.). Разом з тим, суд звертає увагу на те, що [PERSON] , при зверненні до суду з даним позовом, обрахував понесені додаткові витрати на спеціальні медичні дослідження, додаткові медичні процедури та придбання ліків під час проходження санаторно курортного лікування, що були здійснені на підставі рекомендацій, направлень та отриманих рецептів в липні та серпні 2025 року на загальну суму 14302, 48 грн., яка є меншою від тої, яка підтверджується доказами, приєднаними до позову (14476, 60 грн.). Згідно вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відтак, з огляду на відсутність у справі заяв від позивача про уточнення чи збільшення позовних вимог, суд не вбачає підстав для виходу за межі заявлених [PERSON] вимог щодо витрат на спеціальні медичні дослідження, додаткові медичні процедури та придбання ліків під час проходження санаторно курортного лікування, що були здійснені на підставі рекомендацій, направлень та отриманих рецептів в липні та серпні 2025 року на суму 14302, 48 грн.. Також з матеріалів справи вбачається, що позивач, з метою приїзду до Державного санаторію Південної залізниці «Санаторій ім. М. Гоголя»поніс витрати на придбання квитка на потяг Київ пасажирський Миргород, з відправленням 18 серпня 2025 року, вартістю 312, 58 грн. та на потяг Миргород Київ пасажирський, з відправленням 27 серпня 2025 року, вартістю 312, 58 грн. 31 серпня 2025 року позивач направив ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», засобами зв`язку АТ «Укрпошта», листа з вимогою відшкодувати самостійно сплачені [PERSON] витрати на санаторно курортне лікування, медичні дослідження, придбання ліків на суму 137310, 00 грн. Наведене підтверджується квитанцією від 31 серпня 2025 року. Матеріали справи не містять доказів отримання даного листа відповідачем, однак представник ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» в судовому засіданні не заперечував факт отримання товариством даного листа позивача. В позасудовому порядку вимоги позивача в добровільному порядку в повному обсязі чи частково відповідачем не відшкодовано. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ч. 1ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Ця норма збігається із правилом ч. 3 ст. 22 ЦК України, яка також передбачає, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено вішко-дування у меншому або більшому розмірі. З аналізу вищенаведених цивільно-правових норм можна зробити висновок, що особа, якій заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка завдала такої шкоди, відшкодування витрат, у тому числі й на санаторно-курортне лікування, в межах витрат, які вона понесла (реальні збитки). Згідно п. 1 Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2004 року за № 785(далі по тексту - Порядок) цей Порядок визначає механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки (далі по тексту грошова компенса-ція) та компенсації вартості самостійного санаторно - курортного лікування, передбачених законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» та «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні». Ці закони визначають правовий статус таких категорій громадян, як ветерани війни, праці, громадяни похилого віку (пенсіонери) та жертви нацистських переслідувань, спрямовані на захист цих категорій громадян, у тому числі й шляхом створення належних умов для підтримки здоров`я та активного довголіття. Зокрема, цими законами передбачено, що громадяни зазначених категорій мають право на безоплатне першочергове забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад, або одержання компенсації вартості самостійного санаторно - курортного лікування (статті 12 - 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статті 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», статті 23, 33 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»). Також за положеннями цих норм законів порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок медичного відбору і направлення на санаторно-курортне лікування встановлюється центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах охорони здоров`я, зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту населення, а також колективними договорами та угодами. Фінансування витрат, пов`язаних з наданням особам пільг, визначених цими законами, у тому числі й на санаторно-курортне лікування, здійснюється за рахунок коштів державного та/або місцевого бюджетів (стаття 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», стаття 23 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»). Оскільки Порядок був прийнятий саме на виконання Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» та «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», то його дія, зокрема в частині визначення розміру компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, відповідно пункту 7 цього Порядку, поширюється лише на осіб, яких стосується дія цих Законів. Аналогічні висновки наведено в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у цивільній справі № 359/1517/16-ц. Враховуючи наведене та зважаючи на те, що позивач мав 2 групу інвалідності з дитинства довічно та з 11 березня 2025 року йому встановлено 1 групу інвалідності підгрупи Б, дія нормативних актів, а саме : Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2004 року за № 785, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» та Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», - не поширюються на [PERSON] .. Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , представник відповідача посилався на необхідність сплати позивачу грошової компенсації за санаторно курортне лікування у порядок, спосіб та розмірах на підставі Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян та виплати їм компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення (крім м. Києва) рад, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 187 від 22 лютого 2006 року (далі по тексту Порядок № 187 від 22 лютого 2006 року) і що узгоджується з роз`ясненнями, наданими ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» у листі Міністерства соціальної політики України за № 7121/0/290-25/56 від 14 березня 2025 року. З огляду на вказане, суд звертає увагу на те, що згідно п. 1 Порядку №187 від 22 лютого 2006 року цей Порядок визначає механізм забезпечення структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконав-чими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення (крім м. Києва) рад (далі - орган соціального захисту населення) санаторно-курортними путівками (далі - путівки) осіб відповідно Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також механізм забезпечення пільговим санаторно-курортним лікуванням осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, визначених статтею 4Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», та виплати їм компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування. Дія цього Порядку не поширюється на осіб, яких визнано ветеранами відповідно Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», військово-службовців і членів їх сімей, осіб, які отримують пенсію відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби з числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), та осіб, зазначених у Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті на забезпечення постраждалих учасників Революції Гідності, учасників антитерористичної операції та осіб, які здійснювали заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, членів сімей загиблих (померлих) таких осіб санаторно-курортним лікуванням, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2015 року за № 200. Зважаючи на вказане та соціальний статус [PERSON] , суд приходить переконання, що дія Порядку № 187 від 22 лютого 2006 року також не поширюється на позивача та він не є релевантним до даних правових відносин. У зв`язку з цим, посилання представника відповідача на вказаний Порядок та роз`яснення, надані ПрАТ «ДТЕК Київські електро-мережі» у листі Міністерства соціальної політики України за № 7121/0/290-25/56 від 14 березня 2025 року, є безпідставними. Суд наголошує, що обов`язок відшкодовувати [PERSON] вартість санаторно-курортного лікування, лікування у медичних закладах, придбання ліків, протезування, тощо, покладений рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року на Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Київенерго», як на особу, яка визнана винною у завданні позивачу шкоди. В свою чергу, суд зауважує, що рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року не встановлено жодних обмежень щодо вартості та тривалості санаторно-курортного лікування позивача, не визначено певного лікувального чи медичного закладу, його категорії, в якому [PERSON] має право отримувати лікування чи оздоровчі послуги, не встановлено обов`язок позивача отримувати попереднє погодження у відповідача перед придбанням таких послух. Такі рамки, умови чи обмеження у спірних правовідносинах не наведені і в чинному законодавстві. У зв`язку з цим суд оцінює критично твердження представника відповідача про те, що позивач спеціально завищує вартість санатор-но курортного лікування, оскільки обирає собі не лише оздоровлення, а й vip відпочинок та умови проживання в номерах сегменту «люкс». Відповідач є правонаступником прав та обов`язків Державної акціонерної енергопостача-льної компанії «Київенерго». Дана обставина визнається і не заперечується сторонами у справі, а тому, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає додатковому доказуванню. Крім того, питання відшкодування позивачу понесених ним витрат на самостійне санаторно - курортне лікування саме ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» неодноразово була предметом судового розгляду, зокрема у цивільних справах №359/8818/20 та №359/6910/22 судові рішення у яких набрали законної сили. Підсумовуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо відшкодування самостійно понесених витрат на санаторно- курортне лікування у липні та серпні 2025 року, яке включає придбання путівок, проживання та харчування, проходження медичних обстежень, оздоровчих процедур та придбання ліків на загальну суму 136002, 58 грн. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] в часині стягнення з відповідача на його користь вартості придбаних квитків на потяг у серпні 2025 року, оскільки такий обов`язок не покладено на відповідача, як правонаступника Державної акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго», рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року на наведене не передбачено змістом ст. 1195 ЦК України. Щодо вимог позивача про відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 50 000, 00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкоду-вання. Відповідно роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Зважаючи на вказане, суд звертає увагу на те, що це не перший позов [PERSON] протягом багатьох років до відповідача, який спрямований на реалізацію та виконання ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» рішення Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року, оскільки відповідач не визнає прав [PERSON] , визначених даним судовим рішенням, та не компенсує добровільно в позасудовому порядку самостійно понесені позивачем витрати. Наведене підтверджується чисельними судовими рішеннями, які набрали законної сили. Це, на переконання суду, свідчить про наявність та заподіяння моральної шкоди позивачу відповідачем, через їх бездіяльність, невиконання рішення суду, таку сталу і триваючу у часі позицію відповідача щодо [PERSON] , небажання добровільно компенсувати понесені ним витрати на лікування, обстеження, санаторно - курортне лікування, що примушує позивача вживати додаткових зусиль та заходів в організації власного життя, засобів пересування, нормального харчування, догляду та призводить до тяжких моральних травм, принижує його людську гідність, що не може не позначитись на фізичному і психологічному стані, завдає [PERSON] тяжких моральних страждань. Тому, з урахуванням тривалості таких негативних наслідків, а також виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважає за необхідне вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди задовольнити частково, а саме в розмірі 30280, 00 грн., що є еквівалентом 10-ти розмірами прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеному на дату ухвалення судового рішення (3028,00 х 10) та яке, на переконання суду, буде достатнім відшкодуванням заподіяної моральної шкоди. Згідно ч.1 ст.133 та ч.1, 6 ст.141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави Україна в розмірі 1360, 02 грн., який складається з судового збору за позовом майнового характеру в розмірі 1% від задоволених позовних вимог про відшкодування вартості санаторно-курортного лікування, тощо (136002, 58 грн.) та 1211, 20 копійок (0,4 розміри прожиткового мінімум доходів для працездатних осіб) за вимогою немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди, а всього 2571, 22 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial