Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Короткий зміст заявлених вимог Представник позивача [PERSON] адвокат Коломойцев М.М. звернувся до суду через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТРО-1" про виплату грошової компенсації. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «МЕТРО-1» з 12.04.2017 по 01.10.2024, звідки звільнений наказом № 5к від 30.09.2024. Згідно вказаного наказу постановлено до виплати компенсацію невикористаних відпусток 93 кал. дні за період роботи з 12.04.2017 по 23.02.2022 (з 24.02.2022 по дату звільнення компенсація не підлягає нарахуванню, що вказано у наказі та проти чого не заперечуємо). Отже, відповідач сам вказував про право позивача на компенсацію невикористаних відпусток 93 кал. дні за період роботи з 12.04.2017 по 23.02.2022, однак, таке право реалізовано не було. На час звільнення позивача, відповідач не провів з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних відпусток. Право позивача на компенсацію невикористаних відпусток 93 календ. дні за період роботи з 12.04.2017 по 23.02.2022 фактично не є спірним, оскільки вказівка на зазначене мається у наказі про звільнення, однак, спірним є нереалізація відповідачем такого права. Оскільки відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, належним способом захисту прав вважаємо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, У зв`язку з чим, просить стягнути на користь позивача грошову компенсацію за 93 невикористані календарні дні основних щорічних відпусток за період роботи з 12.04.2017 по 23.02.2022 в розмірі 24 459,93 грн та стягнути з ТОВ «МЕТРО-1» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 56 276,22 грн. Виклад позиції відповідача: З 24.02.2022 по день звільнення, а саме 01.10.2024 позивач ніяким чином не здійснював своїх службових повноважень, тобто не працював в день звільнення, про що свідчить наявний у матеріалах справи наказ № 5к від 01.10.2024 року. Позивач, враховуючи, що він не працював у день звільнення, в подальшому не звертався з пред`явленням жодних вимог до Відповідача, зокрема, і з вимогою про розрахунок. для встановлення факту порушення права. Позивач до моменту пред`явлення позову до суду з вимогами про стягнення заробітної плати при звільнені повинна була пред`явити вимогу про розрахунок до Відповідача. З 24.02.2022 Позивач своїх службових повноважень не здійснював, на дзвінки роботодавця не відповідав, письмових пояснень про причини невиходу на роботу не надав. Довідка про нарахування заробітної плати за два останні місяці роботи перед звільненням, свідчить про наступне: серпень, вересень 2024 року, з якої вбачається, що Позивач не мав фактично відпрацьованих годин робочого часу за цей період, а отже і компенсація середнього заробітку виходячи із вищезазначеного є необґрунтованою і безпідставною. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, адвокат Коломойцев М.М. надав заяву про проведення судового засідання без участі позивача та його представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, заяв про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідач має наявний зареєстрований Електронний кабінет ЄСІТС. В матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача, зокрема довідки про доставку електронного документу до його електронного кабінету. Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, та те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд розглядає справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що на підставі особової заяви, згідно наказу № 5к про припинення трудового договору, [PERSON] звільнено за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Всупереч наведеному, відповідачем не надано доказів щодо дотримання норм КЗпП в частині письмового повідомлення позивача щодо нарахованих сум, належних йому при звільненні, зокрема, щодо точної суми компенсації відпустки. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до статей 4, 6 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Згідно із статтею 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки», стаття 75 КЗпП України). Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України, вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Дослідженням письмових доказів встановлено, що відповідач у справі не заперечує факту наявності у [PERSON] невиплаченої компенсації за невикористану відпустку за минулі роки за 93 календарні дні. Зокрема, згідно наказу № 5к про припинення трудового договору, за періоди з 12.04.2018 по 11.04.2019 (основна щорічна відпустка 24 к.д.), з 12.04.2019 по 11.04.2020 (основна щорічна відпустка 24 к.д.), з 12.04.2020 по 11.04.2021 (основна щорічна відпустка 24 к.д.), з 12.04.2021 по 11.04.2022 (основна щорічна відпустка 21 к.д.), загальна кількість днів компенсації відпустки становить 93 дні. Тобто, відповідач визнав право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які звільняють відповідача від обов`язку виплати [PERSON] належної йому суми грошової компенсації після звільнення. Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, тут і надалі, в редакції, чинній на час звільнення позивача). Згідно з пунктом 7 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, - встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Суд погоджується з розрахунком позивача, який наведений в уточненній позовній заяві від 11.12.2025, згідно якого сума компенсації за невикористані дні відпустки становить 24 459,93 грн (263,01 грн. х 93 дні = 24 459,93 грн). У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Враховуючи, що суд прийшов до висновку про доведеність вимог позивача в частині стягнення компенсації за 93 невикористані календарні дні основних щорічних відпусток, Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 56 276,22 грн суд зазначає таке. Абзацом четвертим пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника ( ст.117 КЗпП). Тобто, визначальними показниками для обрахунку виплат в порядку ст.117 КЗпП є середня заробітна плата та період затримки розрахунку, обмежений шістьма місяцями. З довідки, наданої відповідачем, вбачається, що сума доходу позивача за два останні місяці перед звільненням, а це, враховуючи дату звільнення позивача 01.10.2024, є серпень 2024 та вересень 2024, дійсно становить "нуль" грн. Так, абзацом п`ятим пункту 2 Порядку № 100 визначено, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до довідки ОК 5, останніми двома місяцями отримання позивачем доходу є листопад 2021 (30 календ. дн.) у сумі 8839,73 грн. та грудень 2021 (31 календ. дн) у сумі 10022,35 грн. Отже, сума календарних днів у двох останніх місяцях отримання позивачем доходу, становить 61 кал.дн. Сума заробітної плати за два останні місяці отримання позивачем доходу становить 8839,73 грн. + 10022,35 грн. =18 862,08 грн., тобто середньоденна заробітна плата позивача становить 309,21 грн (після округлення). Період затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення позивача 01.10.2024 обмежено шістьма місяцями нормою ст.117 КЗпП в редакції, яка діє з 19.07.2022, що у денному еквіваленті складає фактично 182 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки складає 56 276,22 грн (309,21 грн Х 182 дні). Таким чином позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 56 276,22 грн, також підлягають задоволенню. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці». Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України «Про оплату праці». У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19. Предметом позову [PERSON] є стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки, яку йому відповідач повинен був виплатити при звільнені відповідно до статті 83 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Аналізуючи наведені вище положення Закону України "Про відпустки" та КЗпП України, суд приходить до висновку, що щорічна відпустка працівникам є державною гарантією, нарахування та виплата якої здійснюється роботодавцем, а отже, зазначена виплата належить до фонду оплати праці (фонду додаткової заробітної плати). Подібний за змістом висновки зробив Верховний суд у постанові від 13.07.2022 у справі № 142/830/19. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частиною 2 статті 77 ЦПК України. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до статті 141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved