Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідача. 06.05.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди завданою військовою агресією Російської Федерації. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що у лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 рокуРосійською Федерацією розпочато повномасштабну активну фазу збройної агресії (війни)проти України у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан, який триває до цього часу. Цієї ж дати було розірвано дипломатичні відносини з країною-агресором. Після початку агресії Відповідач систематично вчиняв терористичні дії, спрямовані на посяіання життя громадян, руйнування інфраструктури і майна та всі інші дії, для нанесеш [я величезних збитків Україні, безвибіркових вбивств мирних мешканців та захисників. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами Російської Федерації та її політичним керівництвом, під час останньої фази збройної агресії, проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноцидом в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України №2І88-ІХ). Отже це є загальновідомими обставинами, що не підлягають доказуванню в рамках цього провадження. В перший день активної фази військової агресії на півночі Луганської області відбувся прорив державного кордону і вже на початку березня 2022 року російські війська сконцентрували зусилля на захоплені міста Рубіжне Луганської області. Позивач знаходився у рідному місті і був очевидцем щоденних безвибіркових обстрілів. В місті зникли електроживлення, газо- та водопостачання, виникали перебої із мобільним зв`язком. Ліки, продукти першої необхідності і харчування майже зникли з вільного обігу. Життя Позивача піддавалося реальній загрозі через регулярні вибухи у місті, інфраструктурний колапс, дефіцит питної води, ліків, продуктів першої необхідності і харчування. Багато часу Позивач був змушений проводити у підвалі власного будинку без світла. Через неможливість подальшого проживання у м. Рубіжне Луганської області в кінці березня 2022 року Позивач евакуювався до Дніпропетровської області та 02 квітня 2022 року став на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок саме збройної агресії російської федерації проти України було спричинено моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які Позивач зазнав і продовжує зазнавати внаслідок позбавлення можливістю користуватися власними помешканнями, що лишилися на окупованій території/речей домашнього вжитку, розірванням соціальних зв`язків. Умови життя Позивача суттєво погіршилися, на нього давить почуття невизначеності щодо подальшого існування, адже він не має можливості придбати нове помешкання та облаштувати його всім необхідним, і зараз вимушений або користуватися соціальним житлом, або орендувати помешкання, що призводить до значного погіршення звичайних побутових умов Позивача і несенню додаткових трат в скрутних життєвих обставинах. З огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні. Позивач відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії проти України. Внаслідок вказаних обставин, Позивач зазнав безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність. Крім того, втрата єдиного житла особи завжди сприймається будь-якою людиною як душевна травма. Така ситуація розірвала усі звичні зв`язки Позивача. Окрему увагу слід звернути, що описані дії Відповідача носять триваючий характер і навіть за умови негайного припинення збройної агресії, Позивач ще тривалий час не зможе повернутися до звичних умов жита, адже більша частина міста була зруйнована в ході збройної агресії, і весь регіон перебуває у занепаді. На відновлення прийнятного рівня інфраструктури міста, розмінування території й інші санітарні заходи піде не одне десятиліття. Враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, істотних порушень конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, позивач вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 1 620 338,56 грн., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 34172,03 Євро (на дату подання позовної заяви), які просить стягнути з відповідача на його користь. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 06.05.2025 року позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 25.05.2025 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 12.09.2025 року було закрито підготовче засідання по справі та призначено до судового розгляду по суті на 10.10.2025 року. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Стосовно представника відповідача суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 вказав, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Також ВС зазначив що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. За таких обставин, відповідач (держава російська федерація) повідомляється про розгляд даної справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи неявку належним чином повідомленого Відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою Позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що у лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 рокуРосійською Федерацією розпочато повномасштабну активну фазу збройної агресії (війни)проти України у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан, який триває до цього часу. Цієї ж дати було розірвано дипломатичні відносини з країною-агресором. Після початку агресії Відповідач систематично вчиняв терористичні дії, спрямовані на посяіання життя громадян, руйнування інфраструктури і майна та всі інші дії, для нанесеш [я величезних збитків Україні, безвибіркових вбивств мирних мешканців та захисників. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами Російської Федерації та її політичним керівництвом, під час останньої фази збройної агресії, проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноцидом в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України №2І88-ІХ). Отже це є загальновідомими обставинами, що не підлягають доказуванню в рамках цього провадження. В перший день активної фази військової агресії на півночі Луганської області відбувся прорив державного кордону і вже на початку березня 2022 року російські війська сконцентрували зусилля на захоплені міста Рубіжне Луганської області. Позивач знаходився у рідному місті і був очевидцем щоденних безвибіркових обстрілів. В місті зникли електроживлення, газо- та водопостачання, виникали перебої із мобільним зв`язком. Ліки, продукти першої необхідності і харчування майже зникли з вільного обігу. Життя Позивача піддавалося реальній загрозі через регулярні вибухи у місті, інфраструктурний колапс, дефіцит питної води, ліків, продуктів першої необхідності і харчування. Багато часу Позивач був змушений проводити у підвалі власного будинку без світла. Через неможливість подальшого проживання у м. Рубіжне Луганської області в кінці березня 2022 року Позивач евакуювався до Дніпропетровської області та 02 квітня 2022 року став на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок саме збройної агресії російської федерації проти України було спричинено моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які Позивач зазнав і продовжує зазнавати внаслідок позбавлення можливістю користуватися власними помешканнями, що лишилися на окупованій території/речей домашнього вжитку, розірванням соціальних зв`язків. Умови життя Позивача суттєво погіршилися, на нього давить почуття невизначеності щодо подальшого існування, адже він не має можливості придбати нове помешкання та облаштувати його всім необхідним, і зараз вимушений або користуватися соціальним житлом, або орендувати помешкання, що призводить до значного погіршення звичайних побутових умов Позивача і несенню додаткових трат в скрутних життєвих обставинах. З огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні. Позивач відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії проти України. Внаслідок вказаних обставин, Позивач зазнав безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність. Крім того, втрата єдиного житла особи завжди сприймається будь-якою людиною як душевна травма. Така ситуація розірвала усі звичні зв`язки Позивача. Окрему увагу слід звернути, що описані дії Відповідача носять триваючий характер і навіть за умови негайного припинення збройної агресії, Позивач ще тривалий час не зможе повернутися до звичних умов жита, адже більша частина міста була зруйнована в ході збройної агресії, і весь регіон перебуває у занепаді. На відновлення прийнятного рівня інфраструктури міста, розмінування території й інші санітарні заходи піде не одне десятиліття. Станом на момент подачі позову до суду заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 1 620 338,56 грн., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 34172,03 Євро. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У відповідності з правовою позицією, викладеної у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року у справах № 760/17232/20 (провадження № 61-15925св21) та № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування ч. 3 ст. 82 ЦПК України) те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло б бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому б російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004). Верховний Суд Відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України: практика Верховного Суду (цивільна та господарська юрисдикції). Враховуючи вищенаведені обставини, а також факт відсутності інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, Верховний Суд дійшов висновку, що судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на завдання збройними силами російської федерації шкоди майну позивача, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права. Підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом. Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. У таких висновках Верховний Суд керується тим, що дії російської федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави- України, що закріплено у Статуті ООН. Верховний Суд Відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України: практика Верховного Суду (цивільна та господарська юрисдикції). Верховний Суд звернув увагу на те, що військова агресія та окупація рф територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Більше того, така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва рф. Отже, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не має права надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд і вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянинові України. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст.1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню, згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Відповідно до приписів ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Нормами статті 1167 ЦК України встановлено, що 1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. Як вбачається із матеріалів справи, позивач до початку військової агресії, як повноправний громадянин своєї країни, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. За доводами позивача, Російська Федерація зіпсувала його життя. Суд погоджується із доводами позивача про те, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідач завдав йому тяжких моральних страждань. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved