Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

06.03.2026 від адвоката Єсіної О.П. надійшла заява, в якій представник відповідача просить ухвалити додаткове рішення та стягнути з позивача судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 10000,00 грн, які поніс [PERSON] у зв`язку з розглядом цієї цивільної справи, за результатами якої судом відмовлено в задоволені позовних вимог про стягнення з нього аліментів, а тому посилаючись на норми ст.ст. 141, 270 ЦПК України вважає, що такі витрати підлягають стягненню з позивача. 13.03.2026 [PERSON] направив клопотання про відмову в ухваленні додаткового рішення (а.с. 162), в якому вказав, що подана адвокатом Єсіною О.П. заява є по суті зустрічною позовної заявою про компенсування витрат на послуги адвоката. Позивач зауважує, що адвокат Єсіна О.П. під час розгляду справи порушує вимоги чинного законодавства, вводить суд в оману. Заява про ухвалення додаткового рішення містить неточності, зокрема, підпис в заяві викликає сумнів в його належності відповідачу; ідентифікаційний номер відповідача не є оригінальним; в договорі по надання адвокатських послуг передбачено виконання адвокатом доручень відповідача, що викликає сумніви, оскільки відповідач в судові засідання не з`являвся, не може підтвердити факт надання доручень адвокату; акт виконання -здачі робіт не містить розшифровки підпису із зазначенням прізвища, імені та по батькові; розцінки наданих робіт не підтверджені первинними документами; квитанція №09 до прибуткового ордеру містить виправлення, не підтверджено факт отримання адвокатом коштів та належне їх оподаткування. В судове засідання представник відповідача адвокат Єсіна О.П. не з`явилась, направила клопотання про розгляд заяви без її участі (а.с. 160). [PERSON] в судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним в клопотанні про відмову в ухваленні додаткового рішення. Крім того, просив суд встановити точне місце проживання відповідача, викликати його в судове засідання для надання пояснень особисто, витребувати у адвокат Єсіної О.П. журнал обліку договорів, відомості про отримання нею коштів, відомості про сплату податку із отриманих коштів, прайс-лист послуг, паспортні дані та ідентифікаційний код відповідача, відомості про походження у [PERSON] грошових коштів в розмірі 10000,00 грн. Звертав увагу, що у відзиві на позовну заяву не були заявлені до стягнення витрати на правову допомогу. Представник позивача - адвокат Товянська І.О. в судовому засіданні просила залишити заяву про ухвалення додаткового рішення без розгляду, оскільки представником відповідача порушений порядок її подачі, визначений в ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Про розмір судових витрат та про намір їх стягнути сторона має заявити до закінчення судових дебатів, докази про понесені витрати мають бути подані до ухвалення рішення суду у справі або протягом п`яти днів після його ухвалення, натомість адвокат Єсіна О.П. не заявляла про намір стягнути витрати на правову допомогу, заява про ухвалення додаткового рішення подана 06.03.2026 з порушенням п`ятиденного строку для її подання, клопотання про поновлення строку з обґрунтуванням поважності причин його пропуску представник відповідача не подала. Адвокат Товянська І.О звертала увагу, що на підтвердження витрат, понесених відповідачем - адвокатом Єсіною О.П., долучений договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанція до прибуткового ордеру, яка не є первинним обліковим документом, оскільки містить виправлення. Представник позивача зазначила, що категорія справи, яка розглядалась, направлена на захист фінансово-соціального становища позивача, заявлений розмір судових витрат не співмірний зі складністю справи, є завищеним та необґрунтованим. Адвокат Товянська І.О. просила врахувати фінансовий стан позивача та відмовити в стягненні витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. Згідно з ухвалою суду, яка постановлена в судовому засіданні 19.03.2026 і занесена до протоколу судового засідання, [PERSON] відмовлено в задоволенні клопотання про витребування додаткових документів в адвоката Єсіної О.П., оскільки відомості, які просив з`ясувати позивач, виходять за межі предмета судового розгляду. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 270 ЦПК України неприбуття у судове засідання, в якому вирішується питання про ухвалення додаткового рішення, осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. На підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 19.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, оголошення якого відкладено до 23.03.2026. Дослідивши заяву про ухвалення додаткового рішення, матеріали цивільної справи №295/15121/25, заслухавши заперечення позивача та його представника, судом встановлено таке. 27.10.2026 позивач звернувся вчетверте з позовом, в якому просив стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі частини всіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до дня смерті позивача. Згідно з рішенням суду від 03.03.2026 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про стягнення аліментів на його утримання з сина [PERSON] (а.с. 143-148). Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, серед іншого, судом не вирішено питання про судові витрати. За правилами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на правничу допомогу. За правилами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Суд вважає за необхідне зазначити, що під час звернення до суду з позовною заявою про стягнення з сина аліментів на своє утримання позивач звільнений від сплати судового збору, проте норми ЦПК України не містять положень щодо звільнення позивача від необхідності сплати інших видів судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правничу допомогу. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до положень ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження судові дебати не проводяться. 13.01.2026 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Також у відзиві відповідач зазначав, що очікує понести витрати на правничу допомогу (а.с. 34-37). З огляду на те, що справа розглядається в спрощеному позовному провадженні, в справі не проводяться судові дебати, а відтак суд вважає, що відповідачем виконаний обов`язок заявити про те, що він має намір заявити до стягнення витрат за правничу допомогу. 03.03.2026 у справі ухвалено та оголошено судове рішення. 06.03.2026 представник відповідача подала заяву про стягнення судових витрат та надала докази на їх підтверження. Таким чином, судом встановлено, що відповідач в порядку і в спосіб, який передбачений ст.ст. 141, 279 ЦПК України заявив вимогу та надав докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, а також своєчасно протягом 5 днів після ухвалення 03.03.2026 у справі рішення, 06.03.2026 подав заяву про розподіл судових витрат. Доводи адвоката Товянської І.О. в частині порушення строку та порядку подачі заяви про стягнення витрат на правову допомогу не заслуговують на увагу. Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частина перша статті 15 ЦПК України визначає, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Пунктому 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Право учасника судового провадження на відшкодування понесених судових витрат у разі, якщо відмовлено в задоволенні позову позивача, гарантовано нормами ЦПК України і не підлягає звуженню незалежно від характеру спору, заявлені в такому випадку до стягнення судові витрати лише можуть бути зменшенні з підстав, які передбачені процесуальним законом. Повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України). За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлює, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 133, 134, 137, 141 ЦПК України. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Вимоги сторони відповідача про стягнення з позивача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги представник відповідача підтверджує такими доказами: - договором про надання професійної правничої допомоги, укладеним 26.12.2025 між [PERSON] та адвокатом Єсіною О.П. (а.с. 153-154); - актом від 03.03.2026 про здачу-прийняття робіт за грудень 2025 - березень 2026 в цивільній справі №295/15121/25, який підписаний замовником [PERSON] та виконавцем адвокатом Єсіною О.П., згідно з яким до переліку наданих адвокатом послуг входить ознайомлення з матеріалами цивільної справи 1000,00 грн; вивчення судової практики з питань, заявлених в позовній заяві 1000,00 грн, підготовка відзиву на позовну заяву 2000,00 грн, участь в двох судових засіданнях 6000,00 грн (по 3000,00 грн одне засідання (а.с.155); - квитанцією до прибуткового ордеру №3 від 03.03.2026 про сплату [PERSON] адвокату Єсіній О.П. грошових коштів в розмірі 10000,00 грн на підставі надання правничої допомоги (а.с. 156). Обсяг виконаних адвокатом робіт підтверджується матеріалами справи. Зокрема, після укладення з адвокатом договору про надання правничої допомоги був поданий відзив на позовну заяву, для складанання якого представник повинна була ознайомитися з матеріалами, які отримав відповідач, представник відповідача брала участь в двох судових засіданнях, в яких здійснювався розгляд справи по суті, що відповідачає часу, який витратила адвокат, вказаний в акті виконаних робіт. В акті про здачу-прийняття робіт за грудень 2025 - березень 2026 в цивільній справі №295/15121/25 наведений детальний опис послуг, наданих адвокатом Єсіною О.П., та їх вартість, що цілком відповідає вимогам ЦПК України, а відтак суд приймає його як належний доказ на підтвердження витрат з надання правничої допомоги. Акт про здачу-прийняття робіт за грудень 2025 - березень 2026 в цивільній справі №295/15121/25 та квитанція до прибуткового ордеру №3, які датовані 03.03.2026, тому суд визнає це достатнім для підтвердження, що документи не могли бути подані раніше. Суд критично ставиться до доводів позивача та його представника щодо неналежного доказу перерахування коштів, що підтверджено квитанцією до прибуткового ордеру №3 від 03.03.2026, яка містить виправлення, оскільки дослідивши зміст вказаної квитанції в ній не виявлено жодних виправлень, а відтак квитанція до прибуткового касового ордера є належним і достатнім доказом оплати послуг адвоката. Вона підтверджує факт передачі готівкових коштів адвокату на підставі договору про надання правничої допомоги. Крім того, посилання на різні чорнила при заповненні документів, які підтверджують понесення витрат на правову допомогу суд розцінює, як надмірний формалізм. Крім того, суд зазначає, що ЦПК України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду №280/2635/20 від 21.01.2021 року. Суд відхиляє доводи, викладені [PERSON] в письмовому клопотанні про відмову в стягнення витрат на правничу допомогу, з приводу наявності в нього сумнівів в тому, що підпис в договорі може не належати відповідачу, що він має сумніви, що відповідач надавав будь-які доручення для надання послуг адвокату Єсіній О.П., оскільки вони спростовуються матеріалами справи і такі обставини не підлягають встановленню судом. Так, на підтвердження повноважень адвокат надала суду документи, які передбачені ст. 62 ЦПК України, ордер, зі змісту якого вбачається, що він виданий на підставі договору про надання правової допомоги. Крім того, під час судового розгляду було встановлено, що адвокат Єсіна О.П. тривалий час представляє інтереси відповідача [PERSON] , в тому числі в попередніх справах за позовоми позивача. На суд не покладені обов`язки перевіряти достовірність відомостей, які містяться в договорі про надання правничої допомоги, як і не покладено зобов`язань встановлювати фактичне місце проживання відповідача, судом не було встановлено достатньо підстав для визнання обов`язкової явки відповідача для надання особистих пояснень з питань, які є предметом судового розгляду під час вирішення питання про ухвалення додаткого рішення, також на суд не покладений обов`язок здійснювати перевірку правильності ведення обліку доходів, отриманих адвокатом, і сплату податків. Частинами 4, 5 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. В постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц зазначено, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відповідно до послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved