Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У вересні 2025 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на 1/3 частину квартири, загальною площею 63,99 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири загальною площею 63,99 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] виданого 20.09.1995 року Управлінням житлово-комунального господарства м. Вугледар. Вказана квартира була передана і приватизована на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». На зворотній стороні Свідоцтва наявний Реєстраційний напис, посвідчений начальником Бюро технічної інвентаризації м. Донецька про те, що квартира [ADDRESS] зареєстрована Донецьким бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про що 17.10.1995 року здійснено запис в реєстрову книгу за реєстровим № 5/5дк-336(30). Станом на дату видачі свідоцтва про право власності, державна реєстрація права власності на нерухоме майно проводилася відповідними органами Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомого майна. Технічним паспортом на квартиру підтверджується, що квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва №00086 від 20.09.1995р. і складається з 3 (трьох) кімнат житловою площею 37,00 кв.м. та загальною площею 63,99 кв.м. У зв`язку із повномасштабним вторгненням 24 лютого 2022 року російської федерації на територію України і тимчасовою окупацією міста Вугледар Донецької області, Позивач був вимушений залишити своє місце проживання і виїхати на територію України, яка підконтрольна українській владі. Оскільки право власності на квартиру набуто до 01 січня 2013 року, відомості про право власності на квартиру не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку із чим Позивач був вимушений звернутись до державного реєстратора із відповідною заявою. За наявними даними матеріалів технічної інвентаризації комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг «Вугледарської міської територіальної громади» Вугледарська міська військова адміністрація Волноваського району Донецької області повідомляє про відсутність документів щодо квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Тому, враховуючи вищевикладене, Вугледарська міська військова адміністрація не має можливості надати інформацію, стосовно реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , які виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року. У зв`язку із вище викладеним, державним реєстратором встановлено наявність обставин які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій, зокрема те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження і 07.03.2025р. прийнято рішення № 77680205 про відмову у проведенні реєстраційних дій. Наразі, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності та інших речових прав за адресою: [ADDRESS] , а також щодо реєстрації права власності на ім`я позивача на таке нерухоме майно. Дана обставина підтверджується актуальними інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на наведене, враховуючи те, що Позивач, маючи оригінали документів про право власності на квартиру, не може провести її державну реєстрацію згідно чинного законодавства, що в свою чергу, позбавляє його можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд або для отримання компенсації відповідно до чинного законодавства, зокрема з тих підстав, що на теперішній час його право власності на квартиру не визнається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, Позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом, оскільки іншого способу захисту права власності не даний момент не існує. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили її задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки право власності не ким не оспорюється. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Рішеннями державних реєстраторів Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07 березня 2025 № 77680205 було відмовлено у державній реєстрації права власності позивачу на квартиру, оскільки відсутні документи на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Але з матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло (будинок) (а.с. 10) №0086 від 20 вересня 1995 року квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається із спадкової справи №10/2025, яку зареєстрованою 07 січня 2025 року Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа була відкрита за заявою [PERSON] , [PERSON] . Згідно штампу БТІ на вказаному свідоцтві вбачається, що квартина [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , запис в реєстрі №5/5дк-336 (30) (на звороті а.с. 10). Відповідно до технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] така знаходиться на 5 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3 кімнат, загальна площа 63,99 м2. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі N 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі N 914/1521/17). Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення стаття 392 ЦК України спрямована на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Звертаючись з вимогами до відповідача, позивачем не зазначено, яким саме чином адміністрація порушила права позивача та відповідно не надано відповідних доказів на підтвердження такого. З врахуванням встановлених у даній справі обставин, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовної заяви [PERSON] до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області, [PERSON] про визнання права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed