Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 31 травня 2024 року поліцейським Управління патрульної поліції в м. Києві Шевченком О.М. щодо нього було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1447999. Відповідно до цієї постанови він був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КпАП України за здійснення завідомо неправдивого виклику поліції та на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 850 гривень. 31 травня 2024 року інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві Гуровим В.В. щодо нього було складено протокол серія ГП № 522187 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КпАП України. Відповідно до протоколу у приміщенні «Піво База» [PERSON] реалізовував алкогольні напої на розлив та у роздріб без наявної відповідної ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2024 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього за ч. 1 ст. 164 КпАП України за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Судом було встановлено, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що [PERSON] забезпечував функціонування закладу без дозвільних документів та здійснював продаж алкогольних напоїв без ліцензії. Таким чином, відомості, які він повідомив через оператора 102 про неправомірність дій патрульних поліцейських є правдивими, обґрунтованими та відповідають дійсності. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року задоволено частково його позов до Управління патрульної поліції в м. Києві, Департаменту патрульної поліції, патрульного поліцейського Шевченка О.М. про скасування постанови, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1447999 від 31 травня 2024 року скасовано, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Вказує на те, що працівниками поліції йому була спричинена моральна шкода шляхом ухвалення незаконних рішень, у зв`язку з чим він змушений був докладати додаткових зусиль для поновлення своїх порушених прав. Працівники патрульної поліції незаконно склали на нього протокол та припинили роботу закладу, в якому він здійснював підприємницьку діяльність, погрожуючи вилучити наявний у закладі товар. Таким чином, було порушено його право на працю. Крім того, у нього на утриманні перебуває малолітня дитина та єдиним джерелом доходу є доходи від здійснення підприємницької діяльності у закладі, роботу якого припинили патрульні поліцейські без відповідних на те підстав. Діловій репутації позивача була завдана шкода, оскільки під час складання протоколу патрульні поліцейські вигнали із закладу покупців та повідомили, що заклад не має відповідних ліцензій на здійснення діяльності. Через вказані обставини він переніс негативні емоції та переживання, що потягло за особою моральні страждання та погіршення стану здоров`я. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету Україна на його користь 80000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження. Представником Департаменту патрульної поліції подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що посилання позивача на ст. 1177 ЦК України та Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність» є необґрунтованими, оскільки працівники патрульної поліції не наділені повноваженнями проводити оперативно-розшукові заходи, вчиняти негласні слідчі дії тощо. Надана позивачем копія виписки № 3616 з медичної карти стаціонарного хворого є неналежним доказом тимчасової втрати працездатності та госпіталізації, оскільки така форма заповнюється лікарями закладів охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров`я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті хворого. Зазначена довідка не передбачає надання її для суду. Крім того, тижнева госпіталізація позивача до лікувального закладу відбулась майже через 9 місяців після складання постанови серія ЕГА № 1447999 від 31 травня 2024 року та протоколу серія ГП № 522187. Департамент не підтверджує дій, направлених на припинення господарської діяльності позивача. Також, позивач не надає доказів припинення своєї господарської діяльності з 31 травня 2024 року. Протокол не є рішенням у справі, а виключну компетенцію по розгляду справи має лише суд. Позивачем не надано до заяви будь-яких належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди. Крім того, розмір моральної шкоди та суми накладеного штрафу є неспіврозмірними, оскільки розмір штрафу в 94 рази менше від розміру оцінених позивачем моральних страждань. У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву представника Державної казначейської служби України, в якому вона просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що служба є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є учасником спірних правовідносин та не володіє будь-якими фактичними даними. Державна казначейська служба України жодних прав позивача не порушувала. Таким чином, служба не має нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій інших державних органів. Посилання позивача на ст. 1177 ЦК України та Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність» є необґрунтованими, оскільки працівники патрульної поліції не наділені повноваженнями проводити оперативно-розшукові заходи, вчиняти негласні слідчі дії тощо. Рішенням суду, на яке посилається позивач, протиправність або незаконність дій посадових осіб Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції не встановлена. Сам факт закриття справ про адміністративне правопорушення не тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру та не може бути доказом завдання позивачу моральної шкоди. З відповіді на відзив позивача вбачається, що він підтримує викладене у позові та просить його задовольнити. Зазначено, що відповідно до позиції Верховного Суду Державна казначейська служба України та її територіальні органи можуть бути залучені до участі у справі про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, проте їх незалучення не може бути єдиною підставою для відмови у позові. Оскільки він не визнавався винним у вчиненні адміністративного правопорушення та рішенням суду скасовано постанову щодо нього у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, тому наявні всі підстави для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. З заперечень представника Департаменту патрульної поліції, вбачається, що він підтримує викладене у відзиві на позов та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що Державна казначейська служба України жодних прав позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з позивачем та жодної шкоди останньому не завдавала. Незаконність дій посадових осіб має бути окремо встановлено судом, проте відповідна правова оцінка дій працівників поліції в судах не розглядалась. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 31 травня 2024 року поліцейським Управління патрульної поліції в м. Києві Шевченком О.М. щодо позивача було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1447999. Відповідно до цієї постанови він був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КпАП України за здійснення завідомо неправдивого виклику поліції та на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 850 гривень. 31 травня 2024 року інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві Гуровим В.В. щодо позивача було складено протокол серія ГП № 522187 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КпАП України. Відповідно до протоколу у приміщенні «Піво База» [PERSON] реалізовував алкогольні напої на розлив та у роздріб без наявної відповідної ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2024 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 164 КпАП України за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року задоволено частково позов [PERSON] до Управління патрульної поліції в м. Києві, Департаменту патрульної поліції, патрульного поліцейського Шевченка О.М. про скасування постанови. Постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1447999 від 31 травня 2024 року скасовано, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності. Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 251 КпАП України протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу. Згідно зі ст. 256 КпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання. Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені ст. 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права. Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки. Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до ст. 251 КпАП України є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу. Отже, на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду. Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд. Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів. Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом. Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення. Водночас, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи. Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Згідно зі ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed