Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

У січні 2026 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому вказувало, що 09 липня 2020 року ТОВ «Авентус Україна» уклало з [PERSON] . Договір про надання споживчого кредиту №2628052. Відповідно до договору ТОВ «Авентус Україна» зобов`язалося надати та надало [PERSON] кредит у розмірі 15 000 грн зі строком користування коштами протягом 30 днів до 08 серпня 2020 року (з можливістю продовження строку кредитування за погодженням сторін), а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,81 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом (у разі повної сплати позичальником до 08 серпня 2020 року або протягом трьох днів, що слідують за вказаною датою, заборгованості за кредитним договором), а в інших випадках проценти підлягають до нарахування за ставкою 1,90 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом. У разі порушення позичальником умов кредитного договору останній зобов`язався сплачувати штраф: у розмірі 720 грн на 4 день такого порушення; у розмірі 180 грн, починаючи з 5 дня за кожен день порушення. 26 лютого 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги №ККАУ-26022021, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №2628052 від 09 липня 2020 року. Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 12 січня 2026 року виникла заборгованість у загальному розмірі 49 200 грн, в тому числі: -заборгованість за кредитом 15 000 грн; -заборгованість за процентами 34 200 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі. 09 лютого 2026 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач не погодився з вимогами ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». При цьому заперечував проти стягнення заборгованості за процентами у зв`язку з їх нарахуванням поза межами встановленого строку кредитування та без урахування того, що на період їх нарахування він мав статус військовослужбовця та проходив військову службу під час особливого періоду, а тому проценти не підлягали нарахуванню, а нараховані підлягали списанню. Крім цього, не погодився з вимогою про стягнення з нього судового збору, посилаючись на те, що він, як учасник бойових дій, звільняється від сплати вказаних витрат. Також заперечував проти стягнення з нього понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи на завищений розмір таких витрат. 20 лютого 2026 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява (фактично відповідь на відзив на позовну заяву), у якій останній позовні вимоги підтримав у повному обсязі та вважав безпідставними твердження [PERSON] про його звільнення від сплати судового збору, вказуючи на те, що спір не стосується його прав, як учасника бойових дій, а тому вказана пільга не поширюється на відповідача. Також вказував на те, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є доведеними, розумними та обґрунтованими, а тому підлягають стягненню в повному обсязі. 26 лютого 2026 року від представника позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, у якій представник виправив технічну помилку, зазначену у первісному позові (в частині зазначення в резолютивній частині позову дати укладення кредитного договору). В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника позивача та відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Суд встановив, що 09 липня 2020 року ТОВ «Авентус Україна» уклало з [PERSON] . Договір про надання споживчого кредиту №2628052. Відповідно до договору ТОВ «Авентус Україна» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у розмірі 15 000 грн зі строком користування коштами протягом 30 днів до 08 серпня 2020 року (з можливістю продовження строку кредитування за погодженням сторін), а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,81 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом (у разі повної сплати позичальником до 08 серпня 2020 року або протягом трьох днів, що слідують за вказаною датою, заборгованості за кредитним договором), а в інших випадках проценти підлягають до нарахування за ставкою 1,90 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом. У разі порушення позичальником умов кредитного договору останній зобов`язався сплачувати штраф: у розмірі 720 грн на 4 день такого порушення; у розмірі 180 грн, починаючи з 5 дня за кожен день порушення. 26 лютого 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги №ККАУ-26022021, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №2628052 від 09 липня 2020 року. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальник підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, [PERSON] набув статусу, прав та обов`язків позичальника у кредитних правовідносинах з ТОВ «Авентус Україна». В подальшому права первісного кредитора перейшли до позивача. У своїй відповіді від 22 лютого 2026 року за вих. №20.1.0.0.0/7-260218/79358-БТ на ухвалу суду про витребування доказів АТ КБ «ПриватБанк» підтвердив перерахування та зарахування кредиту у розмірі 15 000 грн на банківську картку позичальника, що підтверджує повне виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором. У той же час, позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 12 січня 2026 року йому нараховано заборгованість у загальному розмірі 49 200 грн, в тому числі: -заборгованість за кредитом 15 000 грн; -заборгованість за процентами (за період з 09 липня 2020 року до 06 листопада 2020 року) 34 200 грн. Вказані нарахування щодо кредиту та процентів узгоджуються з умовами договору. Зокрема, проценти нараховані за встановленою у кредитному договорі процентною ставкою 1,90 % за кожен день користування кредитом (п. 1.5.2 договору) та в передбачених договором межах нарахування: -п. 1.4 договору строк кредитування становить 30 днів (до 08 серпня 2020 року); -п. 3.1 договору нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення (тобто, не більше 90-та днів, починаючи з 09 серпня 2020 року). Однак, як вбачається з копії військового квитка серії [NUMBER] від 19 квітня 2012 року (а.с. 59-60), а також копії довідки ВЧ [NUMBER] від 29 січня 2026 року за вих. №1042/302/27/1021/ПС (а.с. 61), відповідач [PERSON] з 04 березня 2020 року перебуває на військовій службі у ВЧ [NUMBER] . Таким чином, на час нарахування процентів за кредитним договором відповідач був діючим військовослужбовцем. Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, діючій на час нарахування процентів) військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц. При цьому, згідно абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оборону України» (в редакції, діючій на час нарахування процентів) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналогічне визначення та строки дії особливого періоду зазначені й в абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 та триває по теперішній час. Таким чином, нараховані відповідачу проценти за користування кредитом не підлягають стягненню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (згідно розміру задоволених вимог) також слід стягнути 811,77 грн судового збору. При цьому, є безпідставними посилання відповідача на п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за яким від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються учасники бойових дій - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, оскільки спір виник не у зв`язку з порушенням прав [PERSON] , як учасника бойових дій, а тому на нього вказане правило не поширюється. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн, то в цій частині суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію Договору від 01 липня 2025 року №0107, укладеного між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Апологет», про надання правової (правничої) допомоги з додатками, що містять перелік, опис та узгоджену сторонами вартість виконаних робіт, необхідних для надання правничої допомоги, всього на суму 8 000 грн. Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial