Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2010 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року. [INFO] у сторін народилась дитина - [PERSON] , яка перебуває на утриманні батька та постійно проживає з ним в м. Одесі. Позивач зазначає, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не провідує доньку, не виявляє бажання спілкуватись з нею, не цікавиться її здоров`ям, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Донька жодного разу не отримувала від відповідача подарунків на день народження та жодної іграшки. Крім того, відповідач безвідповідально ставиться до свого життя та фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Зобов`язано Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. (а.с.59-61) 06 серпня 2025 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування - Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (а.с.91-95). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради про заміну третьої особи, задоволено клопотання позивача [PERSON] про залучення третьої особи, залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради. (а.с.174-175) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2026 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.198) Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Байло Є.С. у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що навесні 2022 року відповідач пішла з квартири, де сторони проживали з дитиною, працювала в монастирі, звідки її в подальшому вигнали, викликавши поліцію. Де наразі перебуває відповідач, позивачу не відомо. Позивач з дитиною проживають в м. Одесі, де було обстежено умови проживання. Позивач до дитини не приходить, в 2024 році відповідач в стані алкогольного сп`яніння зустрічала дитину, вимагала гроші. Весь цей час відповідач не цікавиться донькою та матерільної допомоги на її утримання не надає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, була повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином, заяв чи клопотань до суду не подала. Треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради своїх представників до суду не направили. Вислухавши пояснення позивача та його представника, опитавши дитину, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2010 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року. (а.с.16, 47-48) За даними свідоцтва про народження, матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , батьком - [PERSON] (а.с. 11, 46). За матеріалами справи вбачається, що позивач з донькою постійно проживають в м. Одесі. Згідно довідки №20 Одеського ліцею №55 від січня 2025 року [PERSON] навчається в Одеському ліцеї №5 в 2024-2025 роках (а.с.154), ліцеєм дитині надано позитивну характеристику. Постановами Київського районного суду м. Одеси від 24.07.2024 (справа №947/21567/24) та від 30.07.2024 (справа №947/21459/24) [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП за ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої доньки [PERSON] (а.с. 52, 53) Крім того, відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП постановою Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2024 (справа №947/21966/24) За змістом висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 11 липня 2025 року № С-1331, згідно листа, наданого КНП «Дитяча міська поліклініка №6» Одеської міської ради від 02.04.2025 №01-186, останнє відвідування дитини [PERSON] поліклініки відбулось 13.03.2025 у супроводі батька [PERSON] , згідно довідки КП ЖКС «Вузівський» від 14.02.2025 №109/02-25, [PERSON] займає посаду робітника комплексного прибирання та має постійний дохід, згідно характеристики КП ЖКС «Вузівський» від 25.02.2025, [PERSON] позитивно характеризується на роботі, відповідно до наказу КП ЖКС «Вузівський» від 30.08.2024 №52 (а.с.165) [PERSON] був відряджений з 01.09.2024 по 02.10.2024 у розпорядження Донецької обласної військової адміністрації для виконання оперативних завдань з посилення оборони на території Донецької області. Згідно листа Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.04.2025 №17-103/41/303, спеціалістами служби було здійснено вихід за адресою реєстрації [PERSON] : [ADDRESS] , вхідні двері за вказаною адресою не відчинили, сусіди повідомили, що протягом року [PERSON] за вказаною адресою не проживає, квартира здається в оренду. 01.07.2025 головними спеціалістами відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було проведено обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , згідно якого було встановлено, що вони проживають у однокімнатній квартирі, помешкання облаштовано необхідною побутовою технікою та меблями, квартира суха, світла, малолітня [PERSON] проживає в одній кімнаті з батьком, є стіл для навчання, книги, іграшки, комп`ютер, телефон, спортивний інвентар, одяг та взуття відповідно до віку та сезону. 01.07.2025 було проведено бесіду з малолітньою [PERSON] та встановлено, що з матір`ю вона не спілкується, подарунків не отримує, зі слів малолітньої матір веде аморальний спосіб життя, дитина любить батька та бажає бути з ним, не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав. Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 10.07.2025, протокол №11, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . (а.с. 91-95) Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини, матір`ю якої вона є. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (ст. 164-167). За правилами, визначеними ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Частинами 2 та 4 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Частиною 2 ст.171 СК України також передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст.171 СК України була опитана малолітня [PERSON] , [INFO] , яка пояснила, що не пам`ятає, коли востаннє бачила матір, це було на вулиці, матір влаштувала скандал. Коли проживала з матір`ю, та забирала у неї кошти. З 2023 року вона проживає з батьком, матір приходила лише за грошима. З днями народження матір її не вітала, подарунків не дарувала, нікуди не водила, не телефонувала. Також пояснила, що з батьком у неї гарні відносини, він її дуже любить, хоче залишитись з батьком та бажає, щоб матір позбавили батьківських прав. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні в матеріалах справи письмові докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та малолітньої доньки сторін, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача щодо позбавлення відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, оскільки відповідач фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї доньки, протягом тривалого часу не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не створює належних умов для проживання та розвитку дитини, не цікавиться її здоров`ям та навчанням, нехтує її потребами, навіть не спілкується з дитиною. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, через ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, в сумі 1 211,20 грн, який сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Крім цього, суд роз`яснює, що відповідно до положень статей 168, 169 СК України, відповідач, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлена права на звернення до суду як із заявою про надання права на побачення з дитиною, так і з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved