Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. У червні 2023 року представник позивача звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до відповідача про витребування майна(предмету лізінгу) з чужого незаконного володіння, в якому просив витребувати з незаконного володіння відповідача на користь позивача транспортний засіб марки INFINITI модель QX50, рік випуску 2018, колір чорний, номер шасі(кузову): [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу: [NUMBER] , яке видано 30.04.2021 року органом ТЦС/РСЦ МВС №0541, а також державних номерних знаків, ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та передачу даного майна належному власнику(позивачу); здійснити розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 30.04.2021 між ТОВ «АВЕНТУС ДІЗІНГ» та [PERSON] укладено Договір фінансового лізингу №КВ-1165. Предметом договору фінансового лізингу є автомобіль INFINITI QX50, VIN код [NUMBER] , тип кузову: універсал-В, колір чорний, рік випуску:2018. Позивач передав предмет лізингу в користування Відповідачу на підставі умов договору п.1.1. та Акту приймання-передачі. Відповідач не виконав умови договору фінансового лізингу в частині вчасного та у повному обсязі сплати платежів, а також інші платежі відповідно до умов договору. Також не сплачував штрафні санкції відповідно до положень Договору та інші платежі, які пов`язані з використанням об`єкту лізингу. Позивач направляв Лізингоодержувачу засобами електронної пошти на адресу, яка зазначена відповідачем в Договорі фінансового лізингу, повідомлення про необхідність усунення порушень платіжної дисципліни та необхідність виконання умов Договору в частині прострочених платежів (погасити прострочену заборгованість). Зазначене повідомлення залишилось без виконання. Позивачем засобами електронної пошти на адресу, яка зазначена відповідачем в Договорі фінансового лізингу, Лізингоодержувачу направлялись повідомлення про відмову від Договору фінансового лізингу та вимогу про повернення автомобіля позивачу до 08.02.2023. Станом на час звернення до суду із позовом Автомобіль як об`єкт лізингу відповідачем Лізингодавцю не повернуто. Позивач вважає, що його право як Лізингодавця має бути відновлено шляхом витребування майна (об`єкту лізингу) на користь позивача з незаконного чужого володіння відповідача. Оскільки об`єкт лізингу відповідачем Лізингодавцю не повернуто у позивача виникло право звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідач, наданим процесуальним законодавством правом не скористався, письмового відзиву на позовну заяву не подав. ІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.06.2023 року матеріали позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізінг», поданої та підписаної в інтересах позивача представником за ордером адвокатом Лисенко Дмитром Вячеславовичем до [PERSON] про витребування майна(предмету лізінгу) з чужого незаконного володіння, передано за підсудністю на розгляд до Херсонського міського суду Херсонської області. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Херсонського міського суду Херсонської області головуючим у справі визначена суддя Булах Є.М. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04 січня 2024 року справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. У справі призначено судове засідання, яке неодноразово відкладалось у зв`язку із неявкою відповідача та відсутністю документального підтвердження про його належне повідомлення про судовий розгляд справи відносно нього. Вчергове судове засідання у справі призначено на 20.03.2026 року. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю, представник позивача не з`явився, 17.03.2026 року через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю, відповідач повторно не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем проживання, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Як передбачено п.1 п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, юридичним особам за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі осіб. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик до суду розміщувались судом у відповідності до приписів ЦПК України у спеціальному розділі. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У встановлений судом строк, відповідач який повідомлявся належним чином, відзиву на позов не подав, клопотань про не вчинення відповідних процесуальних дій на адресу суду не надходило. Судом встановлено, що у судові засідання, призначені на 19.02.2026 року та 20.03.2026 року відповідач не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у передбачені цивільно-процесуальним законодавством способи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч.1 ст.280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та неодноразової неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності відповідних заяв від нього, суд постановив розглянути справу за відсутності учасників справи у заочному порядку із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що 30.04.2021 між ТОВ «АВЕНТУС ДІЗІНГ» та [PERSON] укладено Договір фінансового лізингу №КВ-1165. Предметом договору фінансового лізингу є автомобіль INFINITI QX50, VIN код [NUMBER] , тип кузову: універсал-В, колір чорний, рік випуску:2018, вартість предмету лізингу встановлено 1190841,96 грн. Відповідно до п. 1.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що Лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування з правом викупу Майно (об`єкт лізингу), найменування, марка, модель, рік випуску, характеристики, ціна постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у Договорі, а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього Договору. Право власності на автомобіль INFINITI QX50, VIN код [NUMBER] , тип кузову: універсал-В, колір чорний, рік випуску:2018, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію [NUMBER] зареєстровано за ТОВ «АВЕНТУС ДІЗІНГ». Актом прийому-передачі предмету лізингу до договору фінансового лізингу №КВ-1-165 від 30.04.2021, який підписано [PERSON] як Лізингоодержувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНСУС ЛІЗИНГ» як Лізингодавцем позивач передав у користування відповідачу предмет лізінгу - автомобіль INFINITI QX50, VIN код [NUMBER] , тип кузову: універсал-В, колір чорний, рік випуску:2018. Пунктом 2.1. Договору фінансового лізингу визначено, що всі платежі за користування об`єктом лізингу Лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця не пізніше за дату та в сумі, які встановлені для їх оплати відповідно до графіка платежів. Лізингові платежі включають платежі в погашення (компенсацію) вартості об`єкта лізингу, комісію Лізингодавця за наданий в лізинг об`єкт лізингу та інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені договором, в тому числі й оплата послуг. Згідно із п. 7.2. Договору фінансового лізингу право власності на об`єкт лізингу переходить до Лізингоодержувача лише за умови належного, повного та безумовного виконання Лізингоодержувачем всіх умов Договору фінансового лізингу, в тому числі за умови відсутності заборгованості за лізинговими платежами, неоплачених/невідшкодованих витрат Лізингодавця, штрафних санкцій та підтверджених збитків Лізингодавця за Договором, в тому числі за будь-якими іншими Договорами, які були або будуть укладені між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем, що підтверджується Актом звіряння розрахунків, підписаними Сторонами. Пунктом 9.2. Договору фінансового лізингу встановлено, що Лізингоодержувач зобов`язаний прийняти об`єкт лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов Договору фінансового лізингу; вчасно та у повному обсязі сплачувати Лізингодавцю лізингові платежі, а також інші платежі відповідно до умов Договорру, а також штрафні санкції відповідно до положень Договору та інші платежі, які пов`язані з використанням об`єкта лізингу включно на рахунки Лізингоодержувача; у разі закінчення строку фінансового лізингу, а також у разі дострокового припинення договору фінансового лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмету лізингу, повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу або у стані, обумовленому договором фінансового лізингу. Відповідно до п. 8.2. Договору фінансового лізингу Лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей Договір (відмовитися від Договору) та вилучити об`єкт лізингу у наступних випадках: 8.2.1. Лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений Договором, та прострочення оплати становить більше 60 днів з дня настання строку платежу. Пунктом 8.4. Договору встановлено, що у разі якщо протягом 10 календарних днів з дати направлення відповідного повідомлення, з метою досудового врегулювання, Лізингоодержувач не усуне визначені в повідомлені порушення або не викупить об`єкт лізингу, а також при настанні обставин, передбачених п .8.2.5. Загальних умов договору, Лізингодавець направляє на адресу Лізингоодержувача, вказану в договорі, цінним листом з описом вкладення або вручає нарочно повідомлення про відмову від договору (його розірвання) і повернення об`єкта лізингу із зазначенням дати розірвання договору та дати та місця повернення об`єкта лізингу Лізингодавцю. Лізингоодержувач або законний представник, зобов`язаний за свій кошт протягом терміну, передбаченого в повідомленні, повернути об`єкт лізингу Лізингодавцю за адресою вказаною в повідомленні. Відповідно до положень п.8.4.1. Договору у випадку передбаченому пунктом 8.2. Загальних умов Договору, договір вважається розірваним (припиненим) на 10 календарний день з дня надіслання відповідного письмового повідомлення Лізингодавцем на адресу Лізингоодержувача. 16.01.2023 за вих. №АЛ-921 позивачем на електронну пошту відповідача на адресу, яка зазначена в Договорі, направлялось повідомлення про необхідність усунення порушень платіжної дисципліни та виконання Договору фінансового лізингу в частині прострочених платежів (погасити прострочену заборгованість). 26.01.2023 за вих. №АЛ-921/2 позивачем на електронну пошту відповідача на адресу, яка зазначена в Договорі, направлено повідомлення про відмову від Договору фінансового лізингу, яким повідомлено відповідачеві про те, що ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» як Лізингодавець в односторонньому порядку відмовляється від Договору фінансового лізингу КВ №1165 від 30.04.2021, чим спричиняє припинення дії Договору на майбутнє через його розірвання. Таким чином, судом встановлено розірвання Договору фінансового лізингу позивачем шляхом односторонньої відмови від Договору. ІV. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 319 ЦК України). За змістом ст. ст. 321, 386 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 387 ЦК України закріплено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові № 6-140цс14 від 17 грудня 2014 року. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 2 статті 16 ЦК встановлено способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» після отримання лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу лізингодавець має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача, та/або вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу, у тому числі у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса: 1) у разі якщо лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або в повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів; 2) за наявності інших підстав, встановлених договором фінансового лізингу або законом. Частиною 8 цієї статті встановлено, що відмова від договору фінансового лізингу та його розірвання є підставою для припинення договорів про надання послуг, що були визначені таким договором фінансового лізингу як обов`язкові для отримання об`єкта фінансового лізингу та укладені лізингодавцем або лізингоодержувачем. Лізингодавець або третя сторона зобов`язані повернути лізингоодержувачу кошти, сплачені ним за такі послуги, не пізніше 14 календарних днів з дня надсилання письмового повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу, якщо такі послуги не були фактично надані до дня відмови лізингоодержувача від договору фінансового лізингу у порядку, визначеному законодавством. Згідно із частиною 1 статті 18 Закону України «Про фінансовий лізинг» у разі повернення лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу, у тому числі з підстав розірвання договору фінансового лізингу та в інших випадках, визначених договором фінансового лізингу та цим Законом, лізингоодержувач зобов`язаний повернути об`єкт фінансового лізингу лізингодавцю у стані, в якому такий об`єкт було отримано від нього, з урахуванням нормального зносу, або у стані, визначеному договором фінансового лізингу та супровідною документацією на об`єкт фінансового лізингу. Суд вважає помилковим твердження позивача, що з моменту невиконання вимоги про повернення предмету лізингу за спливом строку повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, який належним чином невиконаний відповідачем, колишня договірна правова підстава користування майном з боку відповідача втрачена та спірне майно вважається таким, що вибуло з волі власника не з його волі, з огляду на наступне. Частиною 1 статті 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Законність вибуття майна з володіння власника визначається наявністю або відсутністю підстав такого вибуття, тобто чи знав власник про вибуття майна та чи були для цього підстави. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами укладено Договір фінансового лізингу на підставі якого, об`єкт лізингу (спірний автомобіль) вибув з володіння позивача, на законних підставах, відповідно відповідач законно володіє та користується майном. Правом визначення підстав та предмету позову наділений саме позивач, який в позовній заяві має визначити спосіб захисту його порушених прав шляхом формулювання позовної вимоги. За обставинами цієї справи в позовній заяві представником позивача заявлена вимога про витребування з незаконного володіння відповідача на користь позивача об`єкту лізингу, тобто позивачем заявлено віндикаційний позов, що в свою чергу, суд вважає неналежним способом захисту, що є самостійною підставою у відмові в задоволенні позову. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на майно. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача майна є підставою для внесення до реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Запис на підставі судового рішення може бути внесений виключно у разі, якщо право власності на майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Як зазначалось вище право власності на автомобіль зареєстровано за позивачем, що не заперечується стороною позивача, а тому його не може бути введено у володіння цим майном за рішенням суду про витребування майна повторно. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Тобто, обов`язок з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб покладено на суд. Крім того, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Для ефективного судового захисту цивільного права або інтересу важливим є обраний особою спосіб захисту, який має відповідати природі такого права або охоронюваного законом інтересу, характеру незаконного посягання та бути ефективним, оскільки вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Виходячи з системного аналізу зазначених приписів законодавства та наданих суду позивачем доказів на підтвердження заявлених обставин та вимог судом не встановлено підстав для застосування наслідків визначених ст.ст. 387, 388 ЦК України - витребувати належне майно від особи, яка є його набувачем, оскільки у такому випадку обов`язковим є встановлення набуття особою від якої витребовують майно права власності на нього, судом таких обставин не встановлено. Разом з тим, суд роз`яснює, що частиною 1 статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Із запровадженням державної реєстрації прав власності на майно функцію володіння, зокрема функцію оголошення такого права, виконує саме реєстрація, а не фізичне користування майном. У таких випадках особа, за якою зареєстроване право власності, може захищатися від порушення свого права власності негаторним позовом. Фактичним користуванням (тимчасовим володінням) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування предметом лізингу, особа, якій воно було надане, користується ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом зобов`язання його повернути, що позивачу сприятиме у відновленні порушеного права. З огляду на вище зазначене, враховуючи, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Частиною першою ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє то і відсутні правові підстави для відшкодування понесених позивачем судових витрат. На підставі ст. ст. 16, 317, 387, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed