Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

у листопаді 2025 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 935/1-147 від 19.12.2007 року розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду яка станом на 23.02.2022 року становить 1 167 280,30 грн. та складається з: сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 225 667,31 грн., сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 941 612,99 грн. Позов мотивує тим, що 19.12.2007 року акціонерно-комерцйний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] уклали договір кредиту № 935/1-147. Рішенням № 5/2019 від 15.10.2019 року АТ «УКРСОЦБАНК» було припинено шляхом приєднання до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК». 12.08.2022 року позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, а відповідач у свою чергу не виконав взяті на себе зобов`язання, в результаті утворилася заборгованість. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова стягнуто з відповідача на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 935/1-147 від 19.12.2007 року у розмірі 2 136 904,73 грн. та було видано виконавчий лист від 13.06.2016 року. На підставі вказаного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження № 53767797, яке в подальшому було завершено. Зазначає, що в разі якщо рішенням суду стягнуто всю заборгованість за кредитним договором достроково, то в кредитора виникло право нараховувати відсотки за неправомірне користування кредитом в іншому(збільшеному) розмірі, адже після отримання вимоги про дострокове погашення заборгованості або винесення рішення суду про стягнення такої заборгованості достроково, вся заборгованість за кредитним договором вважається простроченою, оскільки такими діями кредитор змінив строк кредитування. Посилаючись на практику Верховного Суду, зазначає, що в результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яку позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 17 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити та не заперечував, щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином за адресою проживання, а тому суд вважає за можливе розглянути справи у заочному порядку без участі відповідача. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення за наявними у матеріалах справи доказах. Дослідивши докази, які знаходяться у справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.12.2007 року акціонерно-комерцйний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] уклали договір кредиту № 935/1-147. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, а відповідач у свою чергу не виконав взяті на себе зобов`язання, в результаті утворилася заборгованість. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2016 р. стягнуто з відповідача на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 935/1-147 від 19.12.2007 року у розмірі 2 136 904,73 грн. На виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, перебував виконавчий лист виданий Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 935/1-147 від 19.12.2007 року у розмірі 2 136 904,73 грн. Постановою від 27.10.2017 року вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу. Вказано, що стягувач може пред`явити виконавчий лист до виконання 27.10.2020. Рішенням № 5/2019 від 15.10.2019 року АТ «УКРСОЦБАНК» було припинено шляхом приєднання до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК». 12.08.2022 року позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Отже, наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення. Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Як вказує представник позивача у позовній заяві, рішення суду від 04.03.2016 року про стягнення з [PERSON] заборгованості не виконане. Постановою від 27.10.2017 року виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 935/1-147 від 19.12.2007 року у розмірі 2 136 904,73 грн. повернуто стягувачу. Строк на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив та суду не надано доказів, що цей строк поновлено. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року. У постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20 Верховний Суд також вказав, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Отже, факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби та відсутність у матеріалах справи ухвали про поновлення позивачу строку на пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. У зв`язку із цим вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними. Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідача перед позивачем у грошовому зобов`язанні за кредитним договором у зв`язку зі спливом часового проміжку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з відповідача на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.02.2026 р. у справі № 754/511/23, дійшла висновку (пункти 146, 147), що факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду в задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. Велика Палата Верховного Суду з урахуванням власних висновків у цій справі вважає, що суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою судуу поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України. Ураховуючи встановлені у справі фактичні обставини та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed