Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] , на користь позивача неправомірно отриману пенсію в розмірі 82 744,55 гривні, та сплачений судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримував пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» на підставі заяви від 05.07.2023 року за №703, доданих документів та виписки з акту огляду міжрайонної Слобідської МСЕК від 19.05.2023 року до довідки серії 12ААВ №699624. Територіальні органи ПФУ припиняють виплати пенсії, зокрема на підставі відповідної інформації від уповноважених установ, отриманої ними в результаті виконання своїх функціональних обов`язків. 03.03.2025 року до Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області від КЗОЗ «Обласний центр медико-соціальної експертизи» надійшла довідка від 24.12.2024 року №70, в якій зазначено, що розширеною експертною комісією закладу №2 КЗОЗ «ОЦМСЕ» стосовно рішення міжрайонної Слобідської МСЕК про встановлення інвалідності [PERSON] з 19.05.2023 року. Отже, право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058 у [PERSON] відсутнє. На думку позивача за період з 19.05.2023 року по 28.02.2025 року виникла переплата пенсії у розмірі 82 744,55 гривень. Вказана сума є надміру сплаченою та підлягає обов`язковому поверненню на рахунок Пенсійного фонду України пенсіонером добровільно або в судового порядку. 17.03.2025 року листом №2000-0307-8/41231 [PERSON] було повідомлено про виникнення переплати та необхідність повернення коштів на розрахунковий рахунок Пенсійного фонду України. На момент звернення до суду кошти відповідачем у добровільному порядку не повернуті. 22.12.2025 через «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Бочарової Л.І. надійшли письмові пояснення на позовну заяву щодо неправомірно отриманої пенсії [PERSON] . У своїх поясненнях представник відповідача повідомила, що підстави для задоволення позову відсутні. Зазначає, що позивачем не доведено факт зловживань з боку відповідача, його винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних та отримання переплати пенсії. 29.08.2025 року відповідачу встановлена третя (ІІІ) група інвалідності. Відповідач наразі знаходиться в Україні, з 2022 року по теперішний час нікуди з України не виїздив, часто проходив лікування в медичних закладах України, що підтверджується виписками з його медичних карт. Враховуючи викладене просить суд відмовити в задоволені позову ГУПФ України в Харківській області до [PERSON] про стягнення з останнього на користь ГУ ПФУ неправомірно отриману пенсію в розмірі 82 744,55 грн. Ухвалою від 03 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Треті особи: КЗОЗ «Обласний центр медико-соціальної експертизи» та КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» до суду не з`явились, повідомлялись своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідач та його представник проти позовних вимог заперечували, просили врахувати письмові пояснення на позовну заяву, які були надані до суду 22.12.2025 адвокатом Бочаровою Л.І., при винесені рішення. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, заслухавши думку відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Отже, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду. Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що [PERSON] перебував на обліку ГУ ПФУ в Харківській області та отримував пенсію по інвалідності ІІ групи, призначену відповідно до Закону №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі особистої заяви від 05.07.2023 року, виписки з акту огляду міжрайонної слобідської МСЕК від 19.05.2023 до довідки серії 12ААВ №699624, виданого міжрайонною МСЕК. Також встановлено, що [PERSON] за період з 19.05.2023 року по 31.05.2025 року виплачено пенсію у розмірі 82 744,55 грн. 07.03.2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення №204950018634 про припинення виплат пенсії позивачу. З метою досудового врегулювання спору ГУПФУ в Харківській області на адресу відповідача було направлено лист, яким він повідомлявся про скасування рішення міжрайонної Слобідської МСЕК про встановлення йому 2 групи інвалідності з 05.07.2023 року, про виникнення переплати за період з 19.05.2023 року по 28.02.2025 року 82 744,55 гривень та запропоновано внести зазначені кошти на рахунок Пенсійного фонду України як зайво виплачену пенсію. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що оскільки відповідач у добровільному порядку не повернув переплату по пенсії, то вказана сума підлягає стягненню в судовому порядку. В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (ч. 1 ст. 4 Закону №1058). Відповідно до ст. 9 Закону №1058, в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком, пенсія по інвалідності, пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Пенсії по інвалідності призначаються в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату здоров`я, внаслідок: а) трудового каліцтва або професійного захворювання; б)загального захворювання ( втому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства). Пенсії по інвалідності призначаються незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи (ст. 23 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058 затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі за текстом Порядок № 22-1). У розділі ІІ Порядку № 22-1 встановлено перелік документів, необхідних для призначення пенсії. Згідно із п. 2.2. до заяви про призначання пенсії по інвалідності додаються документи, перелічені в підпунктах 1-4 пункту 2.1 цього розділу, тобто документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків; документи про стаж; індивідуальні відомості про застраховану особу, додані органом, що призначає пенсію; відомості про місце проживання особи. Орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержану ним від МСЕК виписку з акту огляду МСЕК (абзац 2 п. 2.2. Порядку № 22-1). Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону №1058-ІV у разі якщо особа не з`явилася для проведення оцінювання (повторного оцінювання) повсякденного функціонування особи у визначений для цього строк, виплата пенсії по інвалідності зупиняється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому мало бути проведено оцінювання (повторне оцінювання) повсякденного функціонування такої особи. Частиною 3 ст.35 Закону №1058-ІV визначено, що у разі якщо строк оцінювання повсякденного функціонування особи пропущено особою з інвалідністю з поважних причин або у разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності поновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, але не більш як за три роки, якщо експертна команда з оцінювання повсякденного функціонування особи визнає її за цей період особою з інвалідністю. Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Водночас, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тлумачення цієї норми свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до списання визначений Порядком повернення сум пенсії, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсії, що є безнадійними до стягнення затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №6-4 від 21 березня 2003 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 15 травня 2003 року № 374/7695 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду №25-3 від 25.11.2014 року). Зі змісту п. 3 цієї Постанови вбачається, що для відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе тільки за двох умов: зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних. Даний перелік є вичерпаний і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» територіальні органи Пенсійного фонду України наділені правом своїми рішеннями припинити виплату пенсії у випадках, передбачених цим Законом. Отже, повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме, через зловживання, зокрема у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації. Матеріали справи не містять відомостей, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що прийняття рішення про призначення пенсії та сам факт здійснення надміру виплаченої пенсії, здійснено внаслідок поведінки відповідача, яка б містила ознаки зловживань чи за своїм характером була недобросовісною, а відтак виплачені пенсійні виплати не підлягають поверненню. Позивач у позові не зазначив, що для призначення відповідної пенсії відповідачем було подано недостовірні документи, чи що відповідач вчинив будь-які дії, які можна було б кваліфікувати як зловживання. До позовної заяви позивач не додав жодного з документів, які б свідчили про первинні обставини призначення пенсії, зокрема: заяви № 70З від 05.07.2023, виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.05.2023, на які сам же позивач посилається у викладеній фабули справи. Позивачем не наведено, в чому саме полягає зловживання з боку відповідача, коли воно мало місце, в якій формі проявилося та як встановлюється, і зазначено також, які конкретно недостовірні дані були нібито подані відповідачем, чому полягає їх недостовірність, та які правові наслідки настали в результаті в подання. Позовна заява містить лише загальні припущення, які жодним чином не підкріплені доказами. Більше того, обставини, на які посилається позивач, як на підставу виникнення зобов`язання з повернення пенсії, пов`язані виключно із скасуванням відповідачу інвалідності розширеною експертною комісією КЗОЗ «Обласний центр медико-соціальної експертизи». Відповідні дії компетентного органу є незалежними від волі відповідача, а відповідач жодним чином не впливає на зміст чи правові наслідки такого рішення. Зазначене виключає наявність будь-якого умислу, недобросовісності чи зловживання з боку відповідача, а тому не може вважатися підставою для застосування до нього цивільно-правової відповідальності у формі обов`язку повернути пенсійні кошти. У ситуації, коли відповідач звернувся до органу територіального підрозділу Пенсійного фонду України в порядку, передбаченому законом, надав документи, які на той момент вважалися дійсними та належними, та на підставі яких органом було призначено пенсію, така пенсія є отриманою та правомірною. І виплата здійснювалася уповноваженим органом державної влади, у межах його повноважень, і відповідно до чинного законодавства. Скасування інвалідності постфактум не змінює правового статусу пенсійних виплат у минулому та не створює презумпції недобросовісності з боку відповідача. Крім того, під час судових засідань було з`ясовано, що відповідач займається повторним оформленням групи інвалідності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як забраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Питання розподілу судових витрат суд вирішує за статтею 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Враховуючи результат розгляду справи, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed