Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

В грудні 2024 року адвокат Плаксій Роман Володимирович, який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ земельної ділянки, яка перебуває у спільній частковій власності, обґрунтовуючи тим, що [INFO] померла [PERSON] . До складу її спадщини ввійшла, зокрема, земельна ділянка площею 0,3372 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , у встановлений законом строк, спадщину прийняли спадкоємці першої черги, а саме: донька - [PERSON] , донька - [PERSON] та син - [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . За свого життя, [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 не отримувала. Після смерті [PERSON] , у встановлений законом строк, спадщину прийняла спадкоємиця першої черги [PERSON] (донька). [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 не отримувала. 18 лютого 2022 року [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/3 частці права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092. 11 травня 2024 року, за договором дарування частини земельної ділянки, [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частку права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092. [PERSON] в телефонному режимі звернулася до [PERSON] з проханням про поділ у натурі земельної ділянки з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092. Однак, згоди на поділ спільного нерухомого майна не було досягнуто. Оскільки позивач та відповідач не домовилися про порядок поділу майна, спільне володіння та користування спірним майном є неможливим, спірне майно є подільним, тому спір може бути вирішений лише судом. Просив суд поділити земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092, а саме: виділити [PERSON] у натурі земельну ділянку з площею та каталогом координат поворотних точок, визначених експертом; виділити [PERSON] у натурі земельну ділянку з площею та каталогом координат поворотних точок, визначених експертом та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати ( т. 1 а. с. 1-3 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2024 року ( том 1 а.с.47-48 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 16.12.2024 позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ нерухомого майна, яка перебуває у спільній частковій власності була залишена без руху ( т.1 а. с.52-54 ). 18.12.2024 за вх. № 67129 отримано заяву про усунення недоліків (т.1 а. с. 55-56) з додатками ( т. 1 а. с. 58-61 ) та уточнену позовну заяву ( т. 1 а. с. 63-64), зміст та вимоги якої, ідентичні первісній позовній заяві. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦП України ). Згідно відповіді № 977003 від 19.12.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] не знайдено ( т.1 а. с. 69). Згідно позовної заяви, в ній зазначене останнє відоме місце проживання відповідача, як [ADDRESS] . Якщо адреса проживання відповідача знаходиться на тимчасово окупованій території (ТОТ) АР Крим, позов подається до будь-якого суду Києва (за вибором позивача) або за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання/перебування чи місцезнаходженням майна. Отже, справи розглядаються судами м. Києва, визначеними розпорядженням Вищого спеціалізованого суду, або за місцем знаходження майна відповідача. Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою ( ч. 1 ст. 30 ЦПК України ). Оскільки предметом позову є поділ земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , то з урахуванням вимог ч. 1 ст. 30 ЦПК України дана справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області, за місцезнаходженням майна. Ухвалою судді від 20 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання у справі на 30.01.2025 ( том 1 а. с. 70-71 ). Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна. Оскільки предметом позову є поділ майна (нерухомого майна земельної ділянки ), дана справа підпадає під вимоги п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України. За клопотанням представника позивача Плаксій Р.В. ( том 1 а. с. ), в судовому засіданні 30.01.2025, ухвалою суду витребувано у Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області належним чином завірені копії спадкових справ № 356/2013 та 81/2022 та у Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відомості з Державного земельного кадастру про координати поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 ( т.1 а. с. 80-82 ). 19.02.2025 за вх. № 9029 судом отримано витребувану інформацію від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області ( т.1 а. с. 87-89 ). 28.02.2025 з вх. № 11210 від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області отримано додаткову інформацію, поземельну книгу на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 ( т.1 а. с. 95, 96-112 ). 05.03.2025 за вх. № 1019 судом отримано від Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області належним чином завірені копії спадкових справ № 356/2013 та 81/2022 ( т. 1 а. с. 113-215 ). Ухвалою суду від 25.03.2025 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] , провадження у справі було зупинено та призначено по даній справі судову земельно-технічну експертизу ( том 2 а. с. 2-5 ). В зазначеній ухвалі суду, перед експертом були поставлені наступні питання: «Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів розділити земельну ділянку площею 0,3372 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 відповідно до часто співвласників, а саме: [PERSON] - 2/3 частки; [PERSON] 1/3 частки?», «Які варіанти розподілу земельної ділянки площею 0,3372 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 можливі відповідно до часто співвласників, а саме: [PERSON] - 2/3 частки; [PERSON] 1/3 частки, із зазначенням площ та каталогів координат поворотних точок цих ділянок?». Зазначені питання які були постановленні перед експертом, викладені представником позивачем в клопотанні від 05.12.2024, з яким останній звернувся до суду разом з позовом про призначення судової земельно-технічної експертизи ( том 1 а. с. 7 ). Ухвалою суду від 14.04.2025 виправлено описку в ухвалі суду від 25.03.2025 ( т. а. с. 7-8 ). Ухвалою суду від 30.09.2025 поновлено провадження та призначено справу до розгляду на 17.10.2025 ( т. 2 а. с. 17). Ухвалою суду від 17.10.2025 зупинене провадження та направлено справу до експертного закладу для виконання ухвали суду від 25.03.2025 про призначення по справі судової земельно-технічної експертизи (т.2 а.с.3-24 ). 18.12.2025 за вх. № 74117 судом отримані матеріали цивільної справи, які повернулися з експертного закладу ( т. 2 а. с. 27 ) разом з експертним висновком ( т. 2 а. с. 28-44 ). Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року відновлено провадження та призначено справу до розгляду на 06.02.2026 ( т. 2 а. с. 45 ). 06.02.2026 за клопотанням представника позивача ( т. 2 а. с. 54 ), розгляд справи було відкладено на 19.03.2026 ( т. 2 а. с. 55 ). Сторони по справі в судове засідання 19.03.2026 не з`явились. 06.02.2026 за вх. № 8078 судом була отримана заява від представника позивача Плаксій Р.В., в якій просив розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника, вимоги позову підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного рішення та просив поділити земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 за варіантом № 1, що визначений судовим експертом ( т. 2 а. с. 59-60). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить оголошення ( т. 2 а. с. 63 ), яке здійснене в порядку зі статтею 12-1 Закону № 1207. Вказане оголошення було розміщено 23.02.2026, яким Білоцерківський міськрайонний суд Київської області викликає [PERSON] в якості відповідача у справі про і нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності. Статтею 12-1 Закону № 1207 передбачено, що якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. Отже, розгляд справи відбувається з викликом через оголошення на сайті судової влади, оскільки повістки в Крим не надсилаються. Тому суд вважає, що відповідач була належним чином та у відповідності до вимог закону повідомлена судом про дату, час та місце слухання справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч. 3 ст. 211 ЦПК України). Як зазначено вище, представник позивача скористувався своїм правом, визначеним в ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Інших заяв та клопотань на час розгляду справи від учасників судового розгляду на адресу суду не надходило, як і відзиву з боку відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи не з`явилися в судове засіданні, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлена відповідач [PERSON] не з`явилась в судове засідання, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. 19 березня 2026 року судом було ухвалено проводити розгляд справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить наявне в матеріалах справи копія свідоцтва про смерть останньої ( т.1 а. с.8 ). Відповідно до свідоцтва про народження позивача та свідоцтва про шлюб, позивач по справі [PERSON] , доводилася донькою померлій [PERSON] ( т. 1 а. с. 9, 10). Крім того, з доданих до позову документів, а саме свідоцтва про народження [PERSON] ( т, 1 а. с. 15 ) та свідоцтва про укладення шлюбу ( т. 1. а. с. 16) вбачається, що [PERSON] , а після укладення шлюбу [PERSON] , також була донькою померлої [PERSON] . В свою чергу, у [PERSON] народилася донька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження останньої ( т. 1 а. с. 17), яка уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] ( т. 1 а. с. 18). Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] ( т. 1 а. с. 20 ). Так, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до її складу ввійшла, зокрема, земельна ділянка площею 0,3372 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом даного розгляду, яка належала останній на праві власності, про що свідчить Державний акт серії ЯД № 95815, виданий 15.11.2007 ( т.1 а. с. 176 ). Встановлено та підтверджено матеріалами справи ( матеріали спадкових справ ), що після смерті [PERSON] , у встановлений законом строк, спадщину прийняли спадкоємці першої черги, а саме: донька - [PERSON] , донька - [PERSON] та син - [PERSON] ( т. 1 а. с. 125-215 ). Встановлено, що померла [PERSON] , за свого життя, свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 не отримувала, після її смерті, у встановлений законом строк, спадщину прийняла спадкоємиця першої черги [PERSON] (донька), яка також свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 не отримувала. Отже, до складу спадщини [PERSON] ввійшла, зокрема, 1/3 частка права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092. Так, 18 лютого 2022 року [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/3 частці права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 ( т.1 а. с. 28 ). 11 травня 2024 року, за договором дарування частини земельної ділянки, [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частку права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 ( т.1 а. с. 30-31 ). Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача зазначав, що [PERSON] в телефонному режимі звернулася до [PERSON] з проханням про поділ у натурі земельної ділянки з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092, однак, згоди на поділ спільного нерухомого майна не було досягнуто, а спільне володіння та користування спірним майном є неможливим, спірне майно є подільним, тому звернулася до суду для вирішення спору в судовому порядку. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), яке може належати особам на праві спільної сумісної власності або на праві спільної часткової власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність) ( ч. 1 ст. 86 ЗК України ). Відповідно до статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при набутті у спільну часткову власність земельної ділянки за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку; г) за рішенням суду; ґ) в інших випадках, встановлених законом. Частиною першою статті 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись до права користування земельною ділянкою. При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16. Так, з наявних матеріалів справи встановлено та зазначено вище, позивачу [PERSON] на праві власності належить 2/3 частки земельної ділянки, з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] , земельна ділянка площею 0,3372 га для ведення особистого селянського господарства. Водночас, на 1/3 частку у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092, прийняла спадкоємиця першої черги [PERSON] (донька ), відповідач по справі, після смерті [PERSON] , яка свідоцтва про право на спадщину за законом не отримувала. Відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У постанові Верховного Суду від 31.08.2020 року у справі № 350/1850/17 виснувано, що «факт того, що ОСОБА 6 за життя не оформив свого права на спадкове майно після смерті матері, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у його спадкоємців, оскільки відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину». Отже, до складу спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] ввійшла, зокрема, 1/3 частка права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092. Згідно статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16 вказано, що «відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1279 ЦК України спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна в межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. Вирішуючи спори про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину». У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 рову у справі № 303/6974/16 зазначено, що «спадкоємець є власником спадщини з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення спадкоємця прав користування та володіння належним йому на праві власності майном». У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 243/6275/16-ц, зазначено, що «тлумачення статті 1278 ЦК України свідчить, що якщо, спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спілішої часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину». Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 127/23627/20 та від 23.02.2022 у справі № 501/672/16-ц. У постанові Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 524/8320/21 виснувано, що «спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину». Як встановлено в судовому засіданні, що між сторонами існує спір щодо порядку користування земельною ділянкою та останні не домовилися про порядок поділу майна, при цьому, як зазначено стороною позивача, спільне володіння та користування спірним майном є неможливим, спірне майно є подільним. Згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 501/2148/17, у випадку недосягнення співвласниками згоди щодо володіння і користування спільним майном, яке на праві спільної часткової власності належить двом співвласникам, належним способом захисту права власності є пред`явлення одним із співвласників позову про поділ у натурі такого майна. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спішної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Таким чином, для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка, яка залишається в іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Якщо таку вимогу висунуть усі співвласники або якщо учасників спільної часткової власності тільки двоє, настає поділ майна, що знаходиться у спільній частковій власності. Поділ спільного майна можливий за спільною згодою між усіма співвласниками, а у випадку недосягнення спільної згоди між співвласниками про поділ спільного майна, поділ цього майна відбувається за рішенням суду. При неможливості виділу частини майна в натурі, суд вправі при пред`явленні про це позову встановити порядок користування таким майном. У постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 607/9865/16-ц вказано, шо «земельна ділянка може бути поділена в натурі між усіма спадкоємцями в частках, які їм належать, проте в разі відсутності технічної можливості такого поділу та вільного користування своєю частиною земельної ділянки, з урахуванням установлених конкретних обставин може порушуватися питання між спадкоємцями земельної ділянки щодо грошової компенсації їхніх спадкових частин». Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної частковій власності, належить кожному співвласнику незалежно від того, в який момент здійснюється поділ. Поділ може бути здійснений як за домовленістю співвласників, так і за судовим рішенням. Оскільки внаслідок поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється в силу умов ч. 2 ст. 367 ЦК України, то окрема вимога припинити право спільної часткової власності є неефективним способом захисту. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року по справі № 209/3085/20. З метою вирішення питання щодо можливості поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092, суд призначав у справі судову земельно-технічну експертизу. Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-24/28094-ЗТ від 09.12.2025 ( т. 2 а. с. 28-43), експертом встановлено, що технічна можливість розподілу земельної ділянки площею 0,3372 га кадастровий номер 3220489501:03:001:0092 для ведення особистого селянського господарства відповідно до вимог нормативно-правових актів та відповідно до часток співвласників, а саме: [PERSON] - 2/3 частки; [PERSON] 1/3 частки існує. Можливі варіанти розподілу земельної ділянки площею 0,337 га для ведення особистого селянського господарства відповідно до вимог нормативно-правових актів та відповідно до часток співвласників, а саме: [PERSON] - 2/3 частки; [PERSON] 1/3 частки, із зазначенням площ та каталогів координат поворотних точек цих ділянок наведені в дослідницькій частині висновку. Так, висновком експерта запропоновано два варіанти розподілу. В свою чергу, позивач ( представник ) просили суд прийняти Варіант розподілу № 1 експертизи, який сприятиме уникненню спірних питань, оскільки більш наближений до фактичного користування позивачем вищевказаної земельною ділянкою. Проаналізувавши варіанти розподілу земельної ділянки, запропоновані експертом, матеріали справи, суд погоджується з тим, що найбільш доцільним для позивача є запропонований експертом Варіант розподілу № 1 земельної ділянки, площею 0,3372 га з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 для ведення особистого селянського господарства відповідно до вимог нормативно-правових актів та відповідно до часток співвласників, а саме: [PERSON] - 2/3 частки; [PERSON] 1/3 частки. За даним варіантом пропонується виділити співвласникам земельної ділянки з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 загальною площею 0,3372 га пропорційно часткам: гр. [PERSON] - 2/3 частки площею 0,248 га, гр. [PERSON] 1/3 частки площею 0,1124 га. Також наведено таблицю координат поворотних точок від 1 до 4. Так, в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 в автоматичній системі опрацювання координат [PERSON] пропонується ділянка площею 0,114 га, координати поворотних точок від 1 до 4: 1. Відстань 73,59 м, Х 5504358.25, У 3347339.25; 2. Відстань 15.49 м, Х 5504405.16, У 3347282.55; 3. Відстань 72.08 м, Х 5504415.84, У 334793.78; 4. Відстань 15.48 м, Х 5504369.97, У 3347349.37. В результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3220489501:03:001:0092 в автоматичній системі опрацювання координат Федиско Н.І. пропонується ділянка площею 0,2248 га, координати поворотних точок від 1 до 4: 1. Відстань 72,08 м, Х 5504369.97, У 3347349.37; 2. Відстань 33.93 м, Х 5504415.84, У 334793.78; 3. Відстань 68.77 м, Х 5504439.22, У 3347318.36; 4. Відстань 30.08 м, Х 550439.73, У 3347369.04. Суд врахував, що при такому варіанті поділу земельної ділянки права відповідача як співвласника земельної ділянки не будуть порушені. Також, під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав відповідача у зв`язку з визначенням такого порядку поділу земельної ділянки, і таких відповідачем не наведено. Крім того, відповідачем альтернативного висновку експерта із іншими варіантами поділу до суду не надано, наявний висновок експерта не спростовано. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем були понесені судові витрати у сумі 1 211,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 05.11.2024 ( т.1 а. с. 43 ). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у вищевказаному розмірі, ставка судового збору яка діяла на час звернення позивача до суду. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved