Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до Брошнів-Осадської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області про визнання права на звершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації земельної ділянки, уякому просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та визнати за нею право на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації земельної ділянки, яка розташована за адресою: село Креховичі урочище «Скотомогильник» Калуського району Івано-Франківської області площею 0,3002 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, шляхом здійснення всіх дій пов`язаних з приватизацією земельної ділянки, в тому числі право на державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку та одержання документів, що посвідчують право власності, в порядкуспадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням позовної заяви в уточненій редакції) позивачка посилається на те, що в селі Креховичі Калуського району Івано-Франківської області у власному домоволодінні по [ADDRESS] , постійно проживала її мати [PERSON] , [INFO] , якій рішенням четвертої сесії сьомого демократичного скликання Креховицької сільської ради Рожнятівського району від 20 квітня 2016 року № 40-4/2016 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3002 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Скотомогильник» в селі Креховичі. На підставі цього рішення її мати [PERSON] звернулася до землевпорядної організації щодо виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та відповідно розпочала процедуру приватизації зазначеної земельної ділянки, зокрема виготовила матеріали геодезичних вишукувань і землевпорядного проєктування, акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, завдання на виконання робіт, пояснювальну записку, тобто проекту землеустрою. Проте за життя [PERSON] не встигла звершити приватизацію і оформити правовстановлюючі документи. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема і на цю земельну ділянку, яку вона (позивачка) прийняла як спадкоємець першої черги за законом, якою користується та обробляє на теперішній час. У вересні 2025 року вона (позивачка) звернулася в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва у зв`язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутністю документа власності на спадкове майно. В обґрунтування пропуску нею шестимісячного строку для звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою вона пропустила з поважних причин, оскільки її мати [PERSON] тяжко хворіла, практично не ходила, а вона здійснювала за нею постійний сторонній догляд. Тож вважає, що вона, як за спадкоємиця першої черги за законом після смерті матері, яка за життя не завершила процедуру приватизації та здійснення державної реєстрації земельної ділянки, має право на вчинення дій у формі завершення процедури приватизації земельної ділянки, розпочатою її матір`ю. 19 листопада 2025 року у справі відкрито провадження та справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 2 лютого 2026 року у справі витребувано докази. Станом на 4 березня 2026 року до суду надійшла витребувана інформація. Позивачка в підготовче судове засідання не прибула. Однак її представник адвокат Ошуст С.Є. спрямував до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав та просив розгляд справи завершувати без його участі та без участі позивачки. Представник відповідача в підготовче судове засідання не прибув, однак спрямував до суду заяву, у якій позовні вимоги визнав та просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого статтею 206 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за заявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Беручи до уваги те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує його права, а також свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд установив, що [PERSON] народилася [INFO] та її батьками є: [PERSON] та [PERSON] . Зміна прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » відбулося унаслідок укладення шлюбу (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] ). [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно. Із листа завідувача Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Ничипорчук І.Б. від 15 вересня 2025 року за вих. « 597/01-16 вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] у зв`язку із пропуском [PERSON] шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 30 грудня 2025 року, складеного уповноваженою на те комісією (селище Брошнів-Осада) комісією виявлено, що [PERSON] , [INFO] в період з 2007 року по 25 грудня 2016 року без реєстрації спільно проживала з донькою [PERSON] . Відповідно до статей 1217, 1218 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1269 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із частиною першою статті 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину у встановлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно положень постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року, правила частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року зазначено, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Враховуючи, що позивачка на день смерті матері проживала разом з нею, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов та будучи необізнаною із законодавством, що регулює спадкові права, пропустила встановлений законом строк на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, суд вважає, що зазначені обставини свідчать про поважність пропуску строку на подачу позивачкою заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Щодо визнання права на завершення приватизації та реєстрацію права власності на земельну ділянку. За життя [PERSON] , жительці [ADDRESS] (згідно архівного витягу з протоколу четвертої сесії сьомого демократичного скликання Креховицької сільської ради від 20 квітня 2016 року за № 40-4/2016 «Рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок») було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3003 га для ведення особистого селянського господарства в селі Креховичі урочище «Скотомогильник». На підставі зазначеного вище рішення на замовлення [PERSON] . Товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» виготовлено Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства село Креховичі, урочище «Скотомогильник» Рожнятівського району, який включає в себе: матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування; опис меж суміжних землевласників (землекористувачів); акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання; завдання на виконання робіт, підставою для якого стало рішення Креховицької сільської ради 4 сесія 7 демократичного скликання №40-4/2016 від 20 квітня 2016 року; пояснювальна записка. Таким чином, суд установив, що рішенням четвертої сесії сьомого демократичного скликання Креховицької сільської ради від 20 квітня 2016 року за № 40-4/2016 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3003 га для ведення особистого селянського господарства в селі Креховичі урочище «Скотомогильник» та [PERSON] вчинялися дії, які свідчать про виготовлення проектної документації щодо відведення земельної ділянки їй у власність. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до абз. 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що за життя [PERSON] почала процедуру приватизації земельної ділянки, висловила волю на приватизацію цієї земельної ділянки, почавши процеруду виготовлення проектної документації, однак померла до прийняття компетентним органом рішення про таку приватизацію, тим самим не набула права власності на земельну ділянку. Відповідно до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №128/1911/15, від 30 червня 2020 року у справі №623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі №158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі №723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі №554/1195/17, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування на завершення приватизації та одержання державного акту на право власності на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Згідно зі статтею 1225 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Враховуючи вище викладене та приймаючи до уваги, що спадкодавець [PERSON] за життя розпочала і не завершила на час смерті процедуру приватизації вище вказаної земельної ділянки, спадщину після її смерті прийняла [PERSON] , суд приходить до висновку, що за позивачкою слід визнати право на завершення приватизації земельної ділянки. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved