Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та стягнення судових витрат (а.с.2-7). Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народився син - [PERSON] . 14.02.2022 відповідач виїхав на постійне місце проживання до російської федерації, громадянином якої він є. Після цього шлюбні відносини між ними фактично припинилися, а згодом шлюб між ними було розірвано. Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати з нею. Відповідач, за її твердженням, не виявляє заінтересованості у вихованні дитини, не підтримує зв`язок із сім`єю, не бере участі у вирішенні питань, пов`язаних із вихованням та утриманням сина. Також вказує, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків: не телефонує синові, не цікавиться станом його здоров`я, навчанням та розвитком, жодного разу не намагався приїхати до України, щоб побачитися з дитиною. Крім цього, зазначила, що син є дитиною з особливими освітніми потребами та має тяжкі порушення експресивного мовлення, у зв`язку з чим відвідує корекційні заняття. У зв`язку зі станом здоров`я дитини виникає необхідність періодичного виїзду за кордон для лікування та оздоровлення, що потребує згоди обох батьків. Разом з тим відсутність будь-якого зв`язку з відповідачем, який, за твердженням позивачки, повністю самоусунувся від виховання дитини, унеможливлює отримання такої згоди у встановленому порядку, що створює істотні перешкоди для реалізації прав та інтересів дитини. Крім того, зазначила, що відповідач виїхав для постійного проживання до держави, яка з 2022 року здійснює збройну агресію проти України, що, на її думку, свідчить про свідоме нехтування ним моральним та правовим обов`язком брати участь у вихованні дитини. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 05.11.2025 відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 03.12.2025 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. У наданий судом строк відповідач подав відзив (а.с.66-68) у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що він дійсно є громадянином російської федерації, проте більшу частину свого життя прожив у м. Чернігові. Вказав, що є такою ж жертвою зовнішніх обставин, як і інші особи в умовах збройної агресії, і на даний час не має можливості повернутися до України, хоча тут проживають його мати, бабуся та інші родичі. Зазначив, що 15.02.2022 він разом з позивачкою та сином добровільно виїхали до рф у зв`язку з його роботою. За його словами, повномасштабне вторгнення РФ застало їх уже за кордоном. У зв`язку з цим твердження позивачки про те, що він нібито нехтує своїм моральним та правовим обов`язком виховувати дитину у дусі патріотизму, любові до свого народу та держави, вважає безпідставними та такими, що підлягають критичній оцінці. Також відповідач зазначив, що його громадянство саме по собі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки це може містити ознаки дискримінації за національною ознакою. Щодо доводів позивачки про необхідність отримання згоди батька для виїзду за кордон зазначив, що відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 «Про перетин державного кордону», виїзд дітей, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших визначених осіб може здійснюватися без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за наявності відповідного дозволу органу опіки та піклування. Крім того, відповідач зазначив, що добровільно сплачує аліменти у розмірі 25 % від свого заробітку, перераховуючи кошти на банківську картку, а також додатково надає матеріальну допомогу на утримання дитини. За його словами, спілкування з дитиною дійсно є обмеженим, однак це, на його думку, зумовлено перешкодами з боку позивачки. Також відповідач зазначив, що справжньою метою позивачки є позбавлення його батьківських прав з метою подальшого відчуження квартири, яка є об`єктом спільної часткової власності позивача та дитини. Протокольною ухвалою суду від 15.01.2026 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву для отримання доказів. Ухвалою суду від 30.01.2026 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав вказаних у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову повністю. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника, просить прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, відповідно до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України, 03.03.2025 оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосив дату та час його проголошення 13.03.2025 року о 13 год 50 хв. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Згідно копії свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] 12.01.2017 зареєстрували шлюб (а.с.12). [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про право власності від 02.02.2022 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказана квартира на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.17, 18). Відповідно акту обстеження умов проживання квартира розміщена на 5 поверсі 5 поверхового будинку. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови (а.с.51). Згідно з довідкою громадської організації «Центр допомоги дітям - інвалідам з важкими розладами мовлення та порушення розвитку «Відкрий світ» №17/12-24 [PERSON] є дитиною з особливими освітніми потребами та має тяжкі порушення експресивного мовлення, у зв`язку з чим відвідує корекційні заняття (а.с.14-15). Втім згідно відповіді на адвокатський запит [PERSON] відвідував громадську організацію разом з мамою з жовтня 2024 року до квітня 2025 року (а.с.99). Дитина навчається у Чернігівській гімназії №7 Чернігівської міської ради, знаходиться на інклюзивному навчанні. Мати цікавиться шкільним життям [PERSON] , а батько не підтримує контакту із вчителями школи (а.с.16). З 19.02.2025 [PERSON] переведений з очної на сімейну форму навчання у зв`язку з виїздом до Німеччини разом з мамою, що підтверджується листом Чернігівській гімназії №7 Чернігівської міської ради від 02.12.2025 (а.с.98). Згідно відомостей Державної прикордонної служби України від 25.11.2025 [PERSON] 15.02.2022 перетнув кордон України у напрямку виїзду (а.с.43,73). Крім того, [PERSON] також перетинав кордон України у напрямку виїзду, зокрема 15.02.2022, 08.01.2023, 02.05.2023, 07.08.2024 та 19.02.2025 (а.с.74). 11.05.2022 [PERSON] був зареєстрований в системі індивідуального обліку у м. Надим Ямало-Ненецький АО (а.с.78). 20.04.2023 відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.13). Також, Деснянським районний судом м. Чернігова 30.03.2023 видано судовий наказ, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (а.с.138-139). [PERSON] подав заяву на ім`я генерального директора ТОВ «ГСП Ремонт» про утримання із його заробітної плати, починаючи з 01.10.2023, аліментів у розмірі 25% із подальшим їх перерахуванням на банківську картку [PERSON] на утримання сина - [PERSON] (а.с.79). Згідно з довідкою ТОВ «ГСП Ремонт», [PERSON] працює з 12.05.2022 по теперішній час у спеціалізованому управлінні в м. Новий Уренгой. У період з 01.10.2023 до 30.11.2025 за його заявою із заробітної плати утримувалося 25% заробітку на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] (а.с.100-101). Крім того, [PERSON] є клієнтом АО «ТБанк», має відкритий номер рахунку на який 12.02.2025, 11.04.2025, 11.07.2025, 09.11.2025 відповідач перераховував відповідні суми в розмірі 10 000 рублів (що станом на 12.02.2025 еквівалентно 2 294,57 грн), 5 000 руб, 10 500 руб, 20 000 руб (а.с.82-85,86). Відповідно скріншотів електронного листування між сторонами, спілкування між ними має конфліктний характер. У переписці сторони висловлюють взаємні претензії, зокрема щодо участі відповідача у вихованні дитини, а також порушують питання, пов`язані з користуванням та можливим відчуженням квартири (а.с.89-92). Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради №44 від 26.01.2026 затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.116-118). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Частиною 3 статті 155 СК України передбачено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За обставинами даної справи встановлено, що відповідач є громадянином російської федерації та з 2022 року перебуває за межами України. Умовою ухилення від обов`язків по вихованню дитини, як передбаченої п. 2 ч.1 ст. 164 СК України підстави позбавлення батьківських прав, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач свідомо та систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, проявляє до неї жорстоке поводження або іншим чином порушує її права та інтереси у розумінні підстав, передбачених статтею 164 Сімейний кодекс України. Сам факт проживання відповідача за межами держави, а також ускладнення особистого спілкування з дитиною у зв`язку з воєнним станом та обмеженнями, пов`язаними з переміщенням між державами, сам по собі не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Крім цього слід зазначити, що факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина, об`єктивно свідчить про його інтерес до своєї дитини. Суд також враховує правову позицію Верховного Суду (№384/170/23 від 15.01.2025, №753/1678/23 від 02.04.2025, №487/3019/24 від 26.02.2025), відповідно до якої позбавлення батьківських прав є виключним заходом впливу на батьків і може застосовуватися лише у випадку доведеності винної поведінки батька або матері та їх свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків. Саме по собі проживання одного з батьків окремо від дитини, перебування за кордоном або обмеженість спілкування з дитиною не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав, якщо не доведено, що така поведінка свідчить про повне та свідоме ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини. Отже, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що наведені позивачкою обставини свідчать про наявність конфлікту між батьками та їх різне бачення участі у вихованні дитини, однак самі по собі не підтверджують наявності передбачених законом підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення відповідача батьківських прав, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. V. Розподіл судових витрат Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. За правилами ч. 1, 2 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, відповідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed