Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

[PERSON] (по тексту рішення [PERSON] , позивач) звернулася до суду з указаним позовом, у якому просить суд стягнути з [PERSON] (по тексту рішення [PERSON] , відповідач) на свою користь аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі по 5000 гривень на кожну дитину, щомісячно з дня подання позову і до досягнення дітьми повноліття. Позов обґрунтовано наступними обставинами. Так вказує, що відповідач по справі є батьком двох їх спільних дітей, що підтверджується свідоцтвами про їх народження. За покликанням позивача, діти постійно проживають разом з нею та перебувають повністю на її утриманні. Звертає увагу і на те, що відповідач спільно не проживає з дітьми, фактично не бере участі у їх вихованні, догляді та матеріальному забезпеченні. Позивач зазначає і те, що діти мають розлади аутистичного спектра та потребують постійного стороннього догляду, що підтверджується відповідними медичними висновками за формою № 080. Крім цього, відповідно до висновків лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) дітям рекомендовано індивідуальну форму навчання. У зв`язку з необхідністю постійного догляду за дітьми та супроводу їх індивідуального навчання, як вказує, позивач, вона фактично позбавлена можливості працевлаштування та отримання стабільного доходу. Вказує, що відповідач здійснював добровільні грошові перекази на утримання дітей, що підтверджується квитанціями з призначенням платежу «аліменти». Ці платежі мали регулярний характер та фактично становили по 5000 гривень на кожну дитину щомісячно, що свідчить про реальність і посильність такого розміру аліментів для відповідача. Однак, як зазначає позивач, починаючи з 06.02.2026 року відповідач відмовився від подальшої добровільної сплати аліментів, про що повідомив у листуванні. На думку позивача, з огляду, що домовленості щодо добровільного утримання дітей з відповідачем не досягнуто, то з метою забезпечення стабільного та належного їх утримання необхідно визначити аліменти у твердій грошовій сумі та стягувати їх з відповідача. Указані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 13.02.2026 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. До початку судового розгляду по суті позивачем подано письмову заяву про розгляд без її участі з покликанням про підтримання позовних вимог. Додатково, у цій заяві просила звернути увагу, що заявлений розмір відповідає матеріальним можливостям відповідача. Відповідач до суду не з`явився, копія ухвали про відкриття провадження та судові повістки надіслані рекомендованим листом за адресою його місця реєстрації, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України. Відзиву на позов відповідач не подавав, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності суду також не подавав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позивача, викладені в позовній заяві, перевіривши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як встановлено приписами ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1 ст. 10 ЦПК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с. 18, 19). Крім цього, суд вважає доведеною ту обставину, що неповнолітні діти сторін по справі фактично проживають та перебувають на повному утриманні своєї матері, що, зокрема підтверджено письмовими доказами і не спростовано самим відповідачем по справі. При цьому, витяги з реєстрів територіальної громади за №№2026/002022157, 2026/002022155, 2026/02022184 від 08.02.2026 підтверджують спільне місце проживання позивача-матері з дітьми сторін по справі. (а.с. 6-8). Також є документально підтвердженим, а відтак і доведеним, що діти сторін по справі мають розлади аутистичного спектра та потребують постійного стороннього догляду (а.с.20-22). Як вбачається з копій платіжних доручень відповідач здійснював переказ власних коштів з призначенням платежу «Аліменти» для позивача по справі, зокрема, 18.08.2025 1005, 03 грн, 20.08.2025 9045, 23 грн, 26.08.2025 1005, 03 грн, 26.08.2025 502, 51 грн., 26.08.2025 502, 51 грн., 14.10.2025 10050, 00 грн., 14.11.2025 100050, 00 грн., 14.12.2025 13050, 00 грн., 17.01.2026 10050, 00 грн. Тобто є підстави вважати, що батько - відповідач по справі добровільно до 17.01.2026 здійснював аліментні платежі по утриманню своїх двох малолітніх дітей. Ухвалюючи рішення по суті заявлених позовних вимог суд також врахував наступне. Так, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Одним із основних прав дитини є право на утримання, а стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Суд наголошує, що при визначенні розміру аліментів суд у відповідності до ст. 182 СК України враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; а також інші обставини, що мають істотне значення. За нормами ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. При цьому, згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки обов`язок утримувати дитину є обов`язком як матері, так і батька, а відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей в добровільному порядку, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дітей, стану їх здоров`я, а також з реальної можливості відповідача такий розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи при цьому прав відповідача, беручи до уваги матеріальне становище позивача та відповідача, а також те, що вибір способу стягнення аліментів належить виключно позивачу, суд приходить до висновку, що відповідно до ст.ст. 180, 183 СК України позов слід задовольнити повністю та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їхніх дітей у твердій грошовій сумі, що складає 5000 гривень на кожну дитину, щомісячно, і до досягнення дітьми повноліття. Треба зазначити, що стягнення аліментів у зазначеному вище розмірі є справедливим та достатнім з урахуванням наявності доказів попередньої добровільної сплати відповідачем аліментів у розмірі 5000 гривень на кожну дитину та рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ст. 141 СК України). У будь-якому випадку необхідно констатувати, що малолітня дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, що покладає відповідні обов`язки і на батьків, зокрема і відповідача в даній справі. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць необхідно допустити до негайного виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судових збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 1331, 20 грн.

Outcome: approved