Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Позивачи звернулися до суду з вказаним позовом в якому просить припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яка має загальну площу 53,2 кв.м, житлову 32,9 кв. м. [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] , визнавши, що частки кожного із співвласників квартири є рівними та встановивши, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] , [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] , [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] , [PERSON] належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивачі є співвласниками спірної частки квартири, яка знаходиться на тимчасово окупованій території, разом з тим здійснити державну реєстрацію прав на нерухоме майно на квартиру не можливо у зв`язку з тим, що відсутні відповідні відомості у реєстрі, що посвідчує право власності на майно та слугувало підставою відмови реєстратором. Окрім вказаного один із співвласників визнаний безвісті зниклим, відповідно інші співвласники обмежені в праві розпоряджатися власністю. Отже, оскільки у встановленому законом порядку позивачі не можуть оформити своє права, вони змушені звернутися до суду з даним позовом. На судове засідання позивачі та представник не з`явилися, представник надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. На судове засідання представник відповідачі не з`явилися, причини неявки суд не повідомили. Дослідивши надані суду письмові докази, а також проаналізувавши наведені позивачем доводи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. [PERSON] (далі позивач 1), [PERSON] (далі - позивач 2), [PERSON] (далі позивач3), [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, загальною площею 53,2 м 2, житлова площа 32,9 м 2, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 жовтня 1994 року, виданого Виконкомом Каланчацької селищної Ради народних депутатів в Херсонській області, свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 21.09.1994 року за № 113. Згідно з Реєстраційним написом в зазначеному свідоцтві, право власності на вказану квартиру було зареєстровано в Каланчацькому БТІ, про що було здійснено запис в реєстрову книгу за № 293. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , квартира розташована на другому поверсі двоповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 32,9 кв.м. в тому числі: 1-ої кімнати площею 15,8 кв.м.; 2-ої кімнати площею 17,1 кв.м; кухні площею 6,7 кв.м; ванної кімнати 2,9 кв.м; вбиральні 1,5 кв.м.; коридору 7,0 кв.м; вбудованої шафи 1,4 кв.м ; квартира обладнана балконом 2,5 кв.м. З 24.02.2022 року Скадовський район Херсонської області є тимчасово окупованим російською федерацією. (Наказ Міністерства розвитку громад і територій України від 28.02.2025 № 379 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією»). В липні 2025 року [PERSON] звернулась до КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради із запитом про надання архівних даних щодо зареєстрованих речових прав на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з листом від 23.06.2025 р. № 1212, наданим на вищезазначений запит, КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради повідомило наступне: Починаючи з першого дня повномасштабного вторгнення російських загарбників і по теперішній час Каланчацька філія КП «ХБТІ» ХОР знаходиться під тимчасовою окупацією російських військ, доля архіву невідома. Надати інформаційну довідку щодо підтвердження права власності на нерухоме майно, розташоване за вищезазначеною адресою, неможливо до моменту деокупації регіону. Зокрема, 04 липня 2025 року, позивачі звернулись до Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області з заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру. Однак, 19.08.2025 р. отримали рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 80430621 мотивоване тим, що: після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме: на запит державного реєстратора від 08.07.2025 № 7-17/1957 не надано інформації про права, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 01 січня 2013 року на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як було зазначено вище, квартира [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить зокрема і [PERSON] . Однак, відповідно до рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 20.12.2018 року у справі № 657/2459/18, [PERSON] , [INFO] , визнано безвісно відсутнім з 01 січня 2017 року, що зумовлює неможливість його звернення з даним позовом до суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої-Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Слід зазначити, що здійснення права спільної сумісної власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна неможливий у зв`язку з визнанням одного зі співвласників безвісно відсутнім, що зумовлює необхідність визначення часток у праві спільної сумісної власності позивачів для забезпечення подальшої реалізації їх права власності . Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Отже, визнання права на частку в праві спільної сумісної власності є зміною правового режиму спільної власності, а не способом його виділу в натурі. Тому визнання права на частку в праві спільної власності допускається як виняток, коли неможливо провести реальний виділ спільного майна, у тому числі неподільного. Слід зазначити, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Квартиру, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, на підставі положень статті 372 ЦК України, з технічної точки зору поділити неможливо, як і неможливо виділити сторонам в натурі належну їм частку. Аналізуючи наведені законодавчі положення можна дійти висновку, що за загальним правилом частки у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо не встановлено інше. З урахуванням презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, кожному співвласнику належить по 1/4 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону та наданих судами вищих інстанцій роз`яснень дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання за ним такого права в судовому порядку. Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачами права на спірне нерухоме майно. Таким чином, зважаючи на те, що суд встановив належність спірного нерухомого майна на праві власності позивачам, але таке право не визнається, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності за позивачами в судовому порядку, а отже позов підлягає задоволенню. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивачів, які на законних підставах володіють належним нерухомими майном, проте не можуть це право підвередити перед третіми особами, а отже реалізувати свої пов`язані із цим похідні права, так і відповідача, який не визнаючи права позивача на вказане майно діяв відповідно до чинного законодавства. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачами судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved