Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

16.01.2026 року позивач звернулась до суду із позовною заявою до Львівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, в якій просить визнати за [PERSON] право користування квартирою (житловим приміщенням) [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] є дочкою [PERSON] , який проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 20 грудня 1967 року. Позивач зазначає, що за вказаною адресою також зареєстровані вона та її діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер [PERSON] , а ордер на підставі якого останній був наймачем квартири [ADDRESS] було втрачено. Позивач стверджує, що вона неодноразово зверталась у Державний архів Львівської області та міський архів Львівської міської ради з метою отримання копії ордера на житлове приміщення (квартиру) чи рішення про надання житла колишньому наймачу батьку [PERSON] для реалізації свого права на приватизацію квартири, однак зазначені звернення результатів не дали, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладений у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, скерував на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності у якій зазначив, що щодо задоволення позову не заперечує. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, скерували на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, просили позов задовольнити. Представник Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25 квітня 1967 року. [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 20 грудня 1967 року, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виданого Шевченківським РВ ЛМУ УМВС 11 липня 2002 року. [PERSON] був наймачем вищезазначеної квартири на підставі ордеру № 04821 від 06 жовтня 1967 року, виданого міськвиконкомом, який на даний час не зберігся, що підтверджується довідкою ЛКП «Тополя 406» від 10.07.2017 року №4569. [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 1 грудня 1983 року, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] . За вказаною адресою також зареєстровані онуки [PERSON] (діти [PERSON] ): [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 812 від 18 серпня 2025 року, виданою ЛКП «Балатон 409». [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . До матеріалів справи також додано технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , із якого вбачається, що останній виготовлений на замовлення саме [PERSON] . Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приватизація житлового фонду комунальної власності міста здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства від 16.12.2009 року № 396. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартири (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачі, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають у черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Частиною 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир ( будинків) державного житлового фонду використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Статтею 8 цього Закону визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 , зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 за № 109/17404 ( із змінами), передбачено, що громадянин повинен подати до органів приватизації ряд документів, серед яких копія ордеру на жиле приміщення або ордера на жилу площу гуртожитку. При вселенні у надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлову експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації ( п. 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року № 470. Сторонами не заперечується, що квартира [ADDRESS] є комунальною. Відповідно до ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Процедура приватизації житла має бути здійснена органом приватизації виключно в порядку та у спосіб визначений діючим законодавством України». Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до ст.29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно до ч. 1 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Позивачем надано суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог та докази про неможливість захистити свої права в позасудовий спосіб. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини право на повагу до свого житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Також ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон про Приватизацію). Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону про Приватизацію). Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). З огляду на викладене, з метою реалізації позивачем своїх Конституційних прав, необхідним є визнання за нею права користування житловим приміщенням на правових підставах. Втрата ордеру, на підставі якого батько позивачки вселився у зазначену квартиру ще у 1967 році, не позбавляє позивача права на житло. Крім того, факт реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] свідчить про законність її проживання у вказаному помешканні. На підставі викладеного, оскільки станом на теперішній час у позивача виникають труднощі в реалізації її житлових прав на вказану квартиру, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та як наслідок їх задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved