Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

05 березня 2026 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області через систему «Електронний суд» надійшла заява фізичної особи-підприємця [PERSON] про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заробітної плати. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2026 року у задоволенні позову [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заробітної плати відмовлено. При ухваленні судового рішення судом не вирішено питання про розподіл судових витрат в частині витрат відповідача на професійну правничу допомогу. У заяві про ухвалення додаткового рішення представник відповідача посилається на те, що у першій заяві по суті справи - відзиві на позовну заяву - стороною відповідача було заявлено про намір стягнути витрати на правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить від 12000 грн., із зазначенням, що після завершення розгляду справи буде подано остаточний розрахунок та належні докази понесених витрат. На підтвердження витрат на правничу допомогу заявником долучено копію витягу з договору № 353-25 від 03 грудня 2025 року про надання правничої допомоги, додаток № 1 до договору № 353-25 від 03 грудня 2025 року про надання правничої допомоги, копію акту наданих адвокатом послуг № 1 від 02 березня 2026 року до договору № 353-25 від 03 грудня 2025 року про надання правничої допомоги та копію рахунку на оплату № 00057 від 02 березня 2026 року, та просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 грн. Також 05 березня 2026 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у якому останній просить відмовити у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат, а в разі її задоволення - врахувати наведені у клопотанні обставини. Клопотання мотивоване тим, що заявлений до відшкодування розмір витрат є необґрунтованим та неспівмірним із складністю справи, в акті виконаних робіт зазначено лише орієнтовний час, не надано доказів фактичної оплати витрат, а також наявні розбіжності у документах щодо суми правничої допомоги, оскільки у заяві про ухвалення додаткового рішення заявлено 9000 грн., тоді як в акті виконаних робіт зазначено 7000 грн. Крім того, представник позивача посилався на скрутний матеріальний стан позивача та на те, що спір був фактично породжений саме відповідачем. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав доводи свого представника, просив відмовити у задоволенні заяви посилаючись на скрутне матеріальне становище та незадовільний стан здоров`я. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності інших учасників справи, які не з`явилися в судове засідання та не направили своїх представників. Перевіривши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи у судове засідання. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді, регламентовано пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1.у разі задоволення позову - на відповідача; 2.у разі відмови в позові - на позивача; 3.у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, або інші належні докази того, що такі витрати сторона сплатила чи має сплатити. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво є видом адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта, зокрема, у цивільному судочинстві. Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, а також представництво інтересів фізичних та юридичних осіб у судах. Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката, можуть бути, зокрема, договір про надання правової допомоги та ордер. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, сплати, зміни розміру визначаються в договорі. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів професійної правничої допомоги клієнту; його розмір визначається за погодженням адвоката з клієнтом, однак повинен бути розумним. Судом встановлено, що правнича допомога відповідачу у даній справі надавалась на підставі договору про надання правничої допомоги № 353-25 від 03 грудня 2025 року, укладеного між адвокатом Палюгою І.В. та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , що також підтверджується ордером адвоката, наявним у матеріалах справи. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачем подано витяг з договору № 353-25 від 03 грудня 2025 року, додаток № 1 до договору, акт наданих адвокатом послуг № 1 від 02 березня 2026 року та рахунок на оплату № 00057 від 02 березня 2026 року. Разом з тим, наявність договору, акту та рахунку сама по собі не є безумовною підставою для стягнення усієї заявленої суми з іншої сторони. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи таке питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи не лише те, чи були вони фактично понесені, а й їх необхідність та розумність. Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність, необхідність та розумність їх розміру з урахуванням складності справи, обсягу виконаних робіт і фінансового стану учасників справи. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат та те, чи не становитиме їх стягнення надмірний тягар для іншої сторони. Як вбачається з матеріалів справи, цивільна справа за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, не відзначалася підвищеною складністю, не потребувала призначення експертиз, дослідження великого обсягу спеціальних доказів, проведення складних процесуальних дій чи значної кількості судових засідань. Обсяг наданої представником відповідача правничої допомоги в межах даної справи зводився до ознайомлення з матеріалами справи, підготовки та подання відзиву на позов, участі у розгляді справи, а також підготовки заяви про ухвалення додаткового рішення. При цьому зі змісту наданого акту неможливо встановити точний фактичний час, витрачений адвокатом на виконання кожної окремої дії, оскільки в ньому зазначено орієнтовні відомості щодо витраченого часу. Крім того, суд враховує доводи представника позивача про наявність розбіжностей у поданих документах щодо вартості правничої допомоги. Так, у заяві про ухвалення додаткового рішення представник відповідача просить стягнути 9000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, водночас із змісту акту наданих адвокатом послуг № 1 від 02 березня 2026 року вбачається інша сума, що свідчить про відсутність належної деталізації та однозначності розрахунку заявлених до стягнення витрат. Суд також враховує, що відсутність доказів фактичної сплати не є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки за змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України підлягають і ті витрати, які сторона має сплатити. Водночас сама лише наявність рахунку та акту не звільняє суд від обов`язку оцінити співмірність та розумність розміру заявлених до стягнення витрат. Доводи представника позивача про те, що окремі зазначені в акті дії, зокрема спілкування з клієнтом, не є видом адвокатської діяльності, суд оцінює критично, оскільки надання правової інформації, консультацій та роз`яснень прямо віднесено законом до видів адвокатської діяльності. Однак це не виключає права суду перевірити, наскільки заявлена вартість таких послуг є обґрунтованою саме для цілей їх компенсації іншою стороною. Разом з тим суд бере до уваги і доводи сторони позивача щодо скрутного матеріального стану позивача, а також характер заявленого ним трудового спору, однак зазначені обставини самі по собі не виключають можливості покладення на нього судових витрат у випадку відмови в позові. Підстав для віднесення витрат відповідача на рахунок держави процесуальний закон не передбачає. З урахуванням характеру спору, складності справи, обсягу фактично виконаної адвокатом роботи, тривалості та кількості процесуальних дій, а також принципів співмірності, розумності та справедливості судових витрат, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 9000 грн. є завищеним та не відповідає критерію розумної необхідності. Під час розгляду справи позивач [PERSON] подав довідку Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 17 лютого 2026 року №46, відповідно до якої за період з листопада 2025 року по лютий 2026 року розмір державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям становив 6092 грн., а також довідку лікаря-нейрохірурга від 22 вересня 2025 року щодо встановлення діагнозу протрузії міжхребцевих дисків. Суд враховує наведені обставини як такі, що характеризують матеріальний стан та стан здоров`я позивача, однак зазначені обставини самі по собі не звільняють його від обов`язку відшкодувати іншій стороні понесені судові витрати у разі відмови в позові, що прямо передбачено ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Водночас, враховуючи наведені обставини, а також характер і складність справи, обсяг наданої адвокатом правничої допомоги та принцип співмірності судових витрат, суд вважає за можливе визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з позивача, у зменшеному розмірі. За таких обставин суд вважає, що справедливим, співмірним та таким, що відповідає критеріям реальності та розумності, є розмір витрат на правничу допомогу у сумі 3000 грн., який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. У решті заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. Таким чином, суд дійшов висновку, що із позивача [PERSON] на користь відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] слід стягнути 3000 грн. у якості компенсації витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем у суді першої інстанції. На підставі викладеного,

Outcome: partial