Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

29.02.2024 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В заявленому позові [PERSON] просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] наступним чином: -визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 2/3 частини земельної ділянки 1/18, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] обслуговуючий кооператив, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:002:1378; -визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 2/3 частини модульної будови 5000*4000 мм, загальною площею 20,00 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 2/3 частини приміщення №16, загальною площею 10 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати позивач [PERSON] просить суд покласти на відповідача [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що спірне нерухоме майно було придбане за рахунок спільних грошових коштів подружжя, однак, згоди про поділ спільного нерухомого майна між сторонами так і не було досягнуто. У зв`язку з цим, [PERSON] змушена була звернутись до суду із позовною заявою та просити суд поділити спільне з відповідачем майно, виділивши їй у особисту приватну власність 2/3 частини спільного сумісного майна. Обґрунтовуючи необхідність відступу від принципу рівності часток та збільшення своєї частки у спільному сумісному майні, позивач зазначає, що спільний син [PERSON] , [INFO] , проживає разом із [PERSON] , знаходиться на її повному утриманні і позивача щомісячно витрачає значні грошові кошти для забезпечення повноцінного утримання та розвитку дитини. Враховуючи ту обставину, що суми грошових коштів, які щомісячно стягуються з відповідача в рахунок сплати аліментів є недостатніми для забезпечення повного духовного та фізичного розвитку нашого сина, [PERSON] вважає за необхідне просити суд здійснити поділ спільного сумісного майна Позивач вважає, що поділ спільного майна у вищевказаному поряду є справедливим та надасть змогу забезпечити не тільки права позивача, а й права та інтереси спільного з відповідачем сина, вважає, що спірне майно має бути поділене між колишнім подружжям саме таким чином, як зазначено у позові, оскільки такий спосіб найбільш відповідатиме принципу добросовісності та справедливості. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.03.2024 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 17.04.2024 року. 16.04.2024 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов попередній відзив на позовну заяву. У попередньому відзиві на позовну заяві відповідач не погоджується з позовною заявою в повному обсязі, просить суд встановити спільне майно подружжя Прохода та його вартість; здійснити відповідні заходи по проведенню процедури врегулювання спору за участю судді з метою мирного врегулювання спору по справі № 509/1261/24; викликати у судове засідання по справі №509/1261/24 позивачку [PERSON] , визнавши її явку обов`язковою; у разі необхідності надати додатковий час для надання відзиву по справі № 509/1261/24 та подання зустрічного позову. Попередній відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що відповідач [PERSON] належним чином сплачує аліменти. Так, за період з 07.01.2022 по 20.03.2024 [PERSON] сплатив на користь [PERSON] аліменти у загальному розмірі 68 150,00 гривень, а також надсилав синові посилки із одягом, ліками, подарунками та іншим, що просила позивачка. У зв`язку з цим, відповідач вважає, що застосування ч.ч.2, 3 ст.70 СК України та збільшення частки позивачки у спільному сумісному майні є безпідставним. Також представник відповідача зазначає про те, що до складу спільного майна подружжя, що підлягає поділу, необхідно включити легковий автомобіль HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , який був оформлений на ім`я позивачки та був проданий нею своєму брату під час шлюбу без відома та згоди відповідача [PERSON] . Згідно експертної оцінки, ринкова вартість легкового автомобіля HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року складає 396 522,00 грн. Представник відповідача зазначає про те, що під час поділу спільного майна подружжя має бути враховано кредитні зобов`язання подружжя, які виникли на підставі заяви-договору про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-114287375 АТ «Райффайзен Банк». За твердженням представника відповідача, кредит був отриманий для придбання матеріалів та проведення будівельних робіт на спільній земельній ділянці. Відповідачем було здійснене погашення кредиту за власні кошти після розірвання шлюбу у розмірі 206 730,00 гривень, а тому такі витрати [PERSON] мають бути враховані судом при поділі спільного сумісного майна подружжя. Представник відповідача звертає особливу увагу суду на те, що при поділі спільного майна подружжя має бути враховані заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Дайберг» по договору №1/18 від 13.01.2021 та витрати відповідача по сплаті УБПТ (утримання будинків та прибудинкової території) за період з 01.01.2022 по 19.03.2024 в сумі 17600,00 гривень. У попередньому відзиві на позовну заяву ваказано, що наявний спільний борг подружжя у розмірі 10 000 доларів США, які подружжя позичало для придбання ділянки 1/18 у громадянина [PERSON] . Представник відповідача у попередньому відзиві на позовну заяву зазначає, що технічне приміщення №16, загальною площею 10 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке є предметом спору, не є спільною сумісною власністю подружжя Прохода, так як було придбано Відповідачем [PERSON] до шлюбу. В обґрунтування такого твердження посилається на квитанцію до прибуткового касового від 18.10.2011 року. Представник відповідача звертає особливу увагу суду на те, що що у позивачки [PERSON] є приватна спільно часткова самостійна 4-х кімнатна квартира у [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 104,3. 17.04.2024 року представником відповідача [PERSON] було подано до суду клопотання про залучення доказів, в якому сторона відповідача просила залучити до матеріалів справи адвокатський запит адвоката Кірющенко О.М. до ТОВ «ПОЛІМЕР-ГРАНІТ» вих. № 08/2-04/24 від 08.04.2024 р.; відповідь ТОВ «ПОЛІМЕР-ГРАНІТ» адвокату Кірющенко О.М. вих. №35 від 15.04.2024; квитанцію ТОВ «ПОЛІМЕР-ГРАНІТ» до прибуткового касового від 18.10.2011. Згідно до вказаної відповіді ТОВ «ПОЛІМЕР-ГРАНІТ», 18.10.2011 р. між ТОВ «Полімер-Граніт» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №А2-9. Предметом купівлі-продажу було технічне приміщення №9 в будинку А2 площею 10 кв.м. По вищезазначеному договору, платником був [PERSON] , який 18.10.2011 року сплатив 100% вартість технічного приміщення в будинку А2 площею 10 кв.м. у розмірі 24 270 грн. 00 копійок. (двадцять чотири тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок). Продаж майнових прав здійснювалося на стадії будівництва, тому нумерація будинку «А2» - це проектна. На той час, нумерація технічних приміщень була окремо по кожній парадній, тому нумерація приміщення «9». Юридичну адресу ще не було присвоєно. Протягом з 10.2011 р. по 12.2017 р. [PERSON] не звертався до ТОВ «Полімер-Граніт» для отримання пакету документів для реєстрації права власності вищезазначеного технічного приміщення. Лише, 12 грудня 2017 р. [PERSON] звернувся до ТОВ «Полімер-Граніт» для отримання пакету документів для реєстрації права власності технічного приміщення. Але, оскільки минуло 6 років, на грудень 2017 р., будинок був вже зданий в експлуатацію, присвоєна юридична адреса, проведена технічна інвентаризація (БТІ), технічним приміщенням присвоєні номера, форма договору купівлі-продажу майнових прав №А2-9 від 18.10.2011 р., укладеного між ТОВ «Полімер-Граніт» та [PERSON] була застаріла та мала застарілі дані про технічне приміщення. Державний реєстратор не зареєстрував би право власності за вищезазначеним договором. Враховуючи ситуацію, що склалася, керівництвом ТОВ «Полімер-Граніт» було прийнято рішення укладання нового договору купівлі-продажу майнових прав з дійсними реквізитами технічного приміщення. Між ТОВ «Полімер-Граніт» та [PERSON] , який сплатив повну вартість технічного приміщення, був підписаний 12.12.2017 р. договір купівлі-продажу майнових прав № А-16 на технічне приміщення №16, площею 10 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Номер приміщення «16» присвоєний як наскрізна нумерація всіх технічних приміщень будинку. 12.12.2017 р. [PERSON] не оплачував майнові права, тому що він їх сплатив у повному обсязі, ще 18.10.2011 р., що також підтверджується квитанцією до прибуткового касового від 18.10.2011 року, наданої до адвокатського запиту, тому, отримав весь пакет необхідних документів для реєстрації права власності технічного приміщення. Минуло більш ніж 13 та 7 років з моменту укладання договорів та відповідних документів, нажаль, ТОВ «Полімер - Граніт» не архівує договори та інші документи, термін яких перевішає 3 роки, зобов`язання по яким виконані сторонами (закінчено будівництво, будинки введені в експлуатацію, Покупець сплатив повну вартість майнових прав тощо). 24.06.2024 року представником відповідача була подана до суду зустрічна позовна заява, в якій відповідач просив суд: поновити строк на подання зустрічного позову на позовну заяву [PERSON] про поділ спільного майна подружжя по справі № 509/1261/24; встановити спільне майно подружжя [PERSON] та його вартість з урахуванням легкового автомобіля HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, споживчого кредиту та сум сплачених після розірвання шлюбу позивачем [PERSON] , а також боргу [PERSON] ; здійснити відповідні заходи по проведенню процедури врегулювання спору за участю судді з метою мирного врегулювання спору по справі № 509/1261/24; винести ухвалу про розмір компенсації, який необхідно сплатити позивачу [PERSON] на депозитний рахунок Овідіопольського районного суду Одеської області; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку 1/18, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський район (колишній - Овідіопольський), сщ/рада Таїровська, «Хуторок» садівничий кооператив» обслуговуючий кооператив, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:002:1378; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на модульні будови, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . 23.08.2024 року від представника позивача адвоката Томашевського Р.М. до суду надійшла відповідь на попередній відзив на позовну заяву, в якій представник позивача висловив свої заперечення щодо доводів представника відповідача, висловлених у відзиві на позовну заяву, зазначив про їх безпідставність, недоведеність належними та допустимими доказами та необґрунтованість, вважає, що вони не стосуються предмету спору у даній справі, наполягав на задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. 03.09.2024 року від представника відповідача адвоката Кірющенко О.М. до суду надійшло клопотання про витребування доказів та про залучення доказів, в якому представник відповідача просив суд витребувати у Територіальному сервісному центрі МВС 5142 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області (ТСЦ МВС № 5142) за адресою: 65033, м. Одеса, вул. Аеропортівська, 27/1 копію документів відносно легкового автомобіля HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , на підставі, яких [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ) придбала, а у подальшому здійснила продаж (перереєстрацію) легкового автомобіля HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Також просив суд долучити до матеріалів справи №509/1261/24 Звіт про оцінку транспортного засобу № 016-24 від 01.04.2024 року. 25.09.2024 року від представника позивача надійшли до суду заперечення проти клопотання про залучення та витребування доказів, в яких представник позивача просив суд відмовити в його задоволенні через те, що звіт про оцінку майна, який просив залучити представник відповідача, вже наявний в матеріалах справи і немає потреби в його повторному залученні. Звернув увагу суду на то, що в цьому самому звіті наявні внесення змін до відомостей, які в ньому містяться (в частині замовника звіту), що свідчить про ознаки підроблення. Звернув увагу суду, що первісна копія звіту була засвідчена електронним підписом представника відповідача та вказав, що в обох звітах наявна довідка №41031-Д від 04.05.2020 року, в якій зазначено, що власником автомобіля є ТОВ «Буревій Карго Логістик». Зауважив, що вказаний звіт не може бути залучений до матеріалів справи, оскільки не стосується предмету доказування у даному цивільному спорі. Жодною із сторін не заявлені вимоги про поділ автомобіля HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] . Представник позивача звернув увагу суду на те, що клопотання про залучення доказів подане із порушенням процесуального строку його подання і відповідачем не наводяться жодні поважні причини пропуску такого строку, не надаються жодні докази, які підтверджують поважність пропуску строку, не заявлено клопотання про поновлення такого строку, а тому вказаний звіт не може бути прийнятий судом до розгляду. Також представник позивача зазначив, що клопотання про витребування доказів не підлягає задоволенню, оскільки представник відповідача має можливість самостійно отримати інформацію щодо зареєстрованих транспортних засобів та їх власників безпосередньо з Єдиного державного реєстру МВС, а також має можливість отримати таку інформацію від ТСЦ МВС №5142, у разі належного Документ сформований в системі «Електронний суд» 25.09.2024 5 оформлення адвокатського запиту. До того ж клопотання про витребування доказів подане із порушенням процесуального строку його подання і відповідачем не наводяться жодні поважні причини пропуску такого строку, не надаються жодні докази, які підтверджують поважність пропуску строку, не заявлено клопотання про поновлення такого строку. 14.10.2024 року представником відповідача була подана до суду уточнена зустрічна позовна заява із клопотання про поновлення строку на подання зустрічної позовної заяви, в якій відповідач просив суд: поновити строк на подання зустрічного позову та уточненого зустрічного позову на позовну заяву [PERSON] про поділ спільного майна подружжя по справі №509/1261/24; Визнати обов`язковою явку в судове засідання або зобов`язати приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції позивача [PERSON] для дачі особистих пояснень по цій справі №509/1261/24 за позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя; Здійснити відповідні заходи по проведенню процедури врегулювання спору за участю судді з метою мирного врегулювання спору по справі №509/1261/24; Встановити спільне майно подружжя Прохода та його вартість з урахуванням легкового автомобіля HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, споживчого кредиту, боргу [PERSON] , заборгованості ТОВ «Дайберг» за підключення ділянки до інженерних мереж, сплати ТОВ «Дайберг» УБПТ; Винести ухвалу про розмір компенсації, який необхідно сплатити позивачу [PERSON] на депозитний рахунок Овідіопольського районного суду Одеської області; Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку 1/18, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] обслуговуючий кооператив, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:002:1378; Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на модульні будови, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; У разі відмови позивачки [PERSON] від компенсації сплати 6/100 спільного майна подружжя: Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності 94/100 на земельну ділянку 1/18, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] обслуговуючий кооператив, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:002:1378; Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності 94/100 на модульні будови, які розташовані за адресою: [ADDRESS] : Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності 6/100 на земельну ділянку 1/18, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] обслуговуючий кооператив, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:002:1378; Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності 6/100 на модульні будови, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.10.2024 року в клопотанні представника відповідача [PERSON] про поновлення строку на подання зустрічного позову та уточненого зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, - відмовлено. Зустрічну позовну заяву та уточнену зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, - повернуто заявнику. Копія зустрічної позовної заяви та уточненої зустрічної позовної заяви долучені до матеріалів справи. Роз`яснено позивачу (представнику) за зустрічним позовом право звернутися з вказаним позовом у загальному порядку. Повернуто [PERSON] судовий збір. 06.12.2024 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В заявленому позові [PERSON] просить суд: -Здійснити відповідні заходи по проведенню процедури врегулювання спору за участю судді з метою мирного врегулювання спору по суті. -Встановити спільне майно подружжя Прохода та його вартість з урахуванням легкового автомобіля HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, споживчого кредиту, боргу [PERSON] , заборгованості ТОВ «Дайберг» УБПТ. -Винести ухвалу про розмір компенсації, який необхідно сплатити позивачу [PERSON] на депозитний рахунок Овідіопольського районного суду Одеської області. -Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку 1/18, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] обслуговуючий кооператив, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:002:1378. -Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на модульні будови, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . -У разі відмови позивачки [PERSON] від компенсації сплати 6/100 спільного майна подружжя визнати: -Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності 94/100 на земельну ділянку 1/18, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] обслуговуючий кооператив, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:002:1378; -Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності 94/100 на модульні будови, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; -Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності 6/100 на земельну ділянку 1/18, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] обслуговуючий кооператив, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:002:1378; -Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності 6/100 на модульні будови, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позов [PERSON] обґрунтований тим, що до складу спільного майна подружжя, що підлягає поділу, необхідно включити легковий автомобіль HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , який був оформлений на ім`я позивачки та був проданий нею під час шлюбу без відома та згоди відповідача [PERSON] . Також позивач зазначає про те, що під час поділу спільного майна подружжя необхідно врахувати кредитні зобов`язання подружжя, які виникли на підставі заяви-договору про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-114287375 АТ «Райффайзен Банк». За твердженням позивача кредит був отриманий для придбання матеріалів та проведення будівельних робіт на спільній земельній ділянці. [PERSON] зазначає, що ним було здійснене погашення кредиту за власні кошти після розірвання шлюбу у розмірі 206 730,00 гривень. Позивач у заявленому позові посилається на те, що при поділі спільного майна подружжя мають бути враховані заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Дайберг» по договору №1/18 від 13.01.2021 про можливість підключення ділянки до інженерних мереж в сумі 412720,00 (чотириста дванадцять тисяч сімсот двадцять) гривень 00 копійок в еквіваленті 10720 доларів США, та витрати відповідача по сплаті УБПТ (утримання будинків та прибудинкової території) за період з 01.01.2022 по 01.08.2024 в сумі 26600,00 гривень. В позовні заяві позивач [PERSON] стверджує, що [PERSON] та [PERSON] 20.12.2020 року спільно отримали в борг грошеву суму у розмірі 10 000 доларів США для придбання ділянки за адресою: [ADDRESS] у громадянина Україні [PERSON] . У позовній заяві представник позивача стверджує, що технічне приміщення № 16, загальною площею 10 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя Прохода, оскільки було придбано позивачем до шлюбу. В якості підтвердження факту того, що вказане приміщення належить позивачу на праві особистої приватної власності, представник позивача посилається на сплату позивачем вартості зазначеного об`єкту нерухомого майна за власні кошти до укладення шлюбу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 18.10.2011, виданою ТОВ «Полімер-Гранит», а також листом ТОВ «Поілемр-Граніт» №35 від 15.04.2024. За твердженням позивача, вартість спільного майна подружжя Прохода складає 1 609 000,00 грн. (Один мільйон шістсот дев`ять тисяч 00 коп.), а саме: - земельна ділянка 1/18, площею 0,1 га, вартістю 712 980,00 (Сімсот дванадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят) гривень 00 копійок; - модульна будова 5000*4000 мм, загальною площею 20,00 кв.м. вартістю 896 020.00 (Вісімсот дев`яносто шість тисяч двадцять) грн., а також: - легковий автомобіль HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, вартістю396 522,00 грн. (триста дев`яносто шість тисяч п`ятсот двадцять дві грн. 00 коп.); - споживчий кредит від 16.11.2021 року на суму 232 738,40 гривень (двісті тридцять дві тисячі сімсот тридцять вісім грн. 40 коп); з урахуванням того, що [PERSON] після розірвання шлюбу сплатив 206 730,00 гривень (двісті шість тисяч сімсот тридцять грн. 00 коп.);- борг [PERSON] у розмірі 10 000 доларів США, що становить 396221,00 (триста дев`яносто шість тисяч двісті двадцять одна) грн., станом на 01.05.2024 року курс долара НБУ складає 39,6221 гр; - заборгованість за договором № 1/18 між ТОВ « Дайберг» та [PERSON] за можливість підключення ділянки до інженерних мереж, згідно повідомлення від 18.03.2024 року від ТОВ «Дайберг» станом на 18.03.2024 рік, існує заборгованість в сумі 412 720,00 (чотириста дванадцять тисяч сімсот двадцять) гривень нуль копійок;- сплата [PERSON] УБПТ (утримання будинків та прибудинкової території з 01.01.2022 по 01.08.2024 року у розмірі 26 600 грн. З огляду на викладене, позивач висновує, що вартість спільного майна подружжя, яка повинна належати відповідачці [PERSON] складає 85 103,50 грн. З урахуванням вищезазначеного доля Прохода [PERSON] у спільному майні подружжя буде складати 5,29 %, тобто округляючи 6/100 спільного майна подружжя з урахуванням загальних боргів, а для [PERSON] у спільному майні подружжя повинна складати 94/100. Також у позовній заяві [PERSON] вказує на те, що ним після розірвання шлюбу були здійснені поліпшення земельної ділянки та модульних будов, а саме: встановлена система авто поливу та озеленення земельної ділянки на суму 205 000,00 гривень, а також здійснено будівництво альтанки та навісу для автомобілів на суму 450 000,00 гривень. Просить врахувати дані обставини про вирішенні спору. Посилаючись, зокрема, на ст.ст.63, 71 СК України, ст.ст.355, 356, 364 ЦК України та на практику Верховного суду, позивач [PERSON] просив задовольнити його позовні вимоги. 18.12.2024 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області було відкрито провадження у справі №509/7042/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Призначено підготовче засідання у приміщенні Овідіопольського районного суду Одеської області на 12 лютого 2025 року о 10 год. 00 хв. 23.12.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Томашевського Р.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] по справі №509/7042/24, в якому представник відповідача висловив свої заперечення щодо доводів позивача [PERSON] , висловлених у позовній заяві, зазначив про їх безпідставність, недоведеність належними та допустимими доказами та необґрунтованість, просив суд у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до провадження - відмовити у повному обсязі. 30.01.2025 року від представника відповідача адвоката Кірющенко О.М. до суду надійшло клопотання по справі №509/1261/24 про залучення доказів, в якому представник відповідача просив суд залучити до матеріалів справи адвокатський запит від 15.01.2025 Вих. № 15/01-01/25 від 15.01.2025 року на адресу керівництва РСЦ ГСЦ МВСв Одеській, Миколаївській та Херсонській областях, а також відповідь про розгляд адвокатського запиту за підписом начальника Гулько Вадима Володимировича від 17.01.2025 року Вих. № 31/30/15/39-аз/08-2025-51-2025. У вказаній відповіді зазначено, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів на ім`я [PERSON] , 1987 р.н., було зареєстровано транспортний засіб марки HYUNDAI модель SONATA 2.0, 2014 р.в., об`єм двигуна 1999 см. куб., дата державної реєстрації 18.08.2021, на підставі договору купівліпродажу укладеного з суб`єктом господарювання. Орган державної реєстрації ТСЦ №5141. 21.01.2022 зазначений транспортний засіб перереєстровано на нового власника - [PERSON] , 1987 р.н., на підставі договору купівліпродажу, укладеного в ТСЦ №5142. Також 30.01.2025 року представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про об`єднання справ в одне провадження, в якому просив суд постановити ухвалу про об`єднання справ № 509/1261/24 та № 509/7042/24 в одне провадження. Ухвалою суду від 18.03.2025 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №509/1261/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя із цивільною справою №509/7042/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Об`єднаній справі призначений єдиний унікальний номер цивільної справи №509/1261/24. 25.04.2025 року від представника [PERSON] адвоката Кірющенко О.М. до суду найшла уточнена позовна заява про збільшення розміру ціни позову, предмету та підстав позову про поділ спільного майна подружжя, в порядку п. 2 ч. 2 ст. 49, ч. 3 ст. 49 ЦПК України. Ухвалою суду від 01.05.2025 року у прийнятті заяви представника позивача [PERSON] - адвоката Кірющенка Олександра Михайловича, про уточнення позовних вимог шляхом їх збільшення, зміни предмета та підстав позову відмовлено, оскільки позивачем [PERSON] змінено і предмет і підставу заявленого позову, що є недопустимим згідно приписів ст.49 ЦПК України, а тому уточнена позовна заява не була прийнята судом до розгляду. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.06.2025 року. 17.06.2025 року від представника [PERSON] адвоката Кірющенка О.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника у відпустці. 18.06.2025 року клопотання представника [PERSON] було задоволене. Судове засідання по розгляду справи по суті було відкладене судом на 07.07.2025. 04.07.2025 року від представника [PERSON] адвоката Кірющенка О.М. знову надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника у відпустці. 07.07.2025 року клопотання представника [PERSON] було задоволене. Судове засідання по розгляду справи по суті було відкладене судом на 18.08.2025. 18.08.2025 року судове засідання по справі було відкладене на 23.09.2025. У судове засідання, призначене на 23.09.2025 року, сторони з`явились, надали пояснення по суті справи, поставили питання один одному. У своїх поясненнях сторони підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовах, просили суд задовольнити позови та заперечували проти позовних вимог іншої сторони Перед переходом до стадії судових дебатів судом, на підставі усного клопотання представника [PERSON] адвоката Кірющенка О.М., було відкладено розгляд справи на 19.11.2025 року для забезпечення [PERSON] явки у судове засідання свідка керівника ТОВ «Полімер-Граніт». 19.11.2025 року судове засідання по розгляду справи по суті було відкладене судом на 18.12.2025 у зв`язку з незабезпеченням явки свідка у судове засідання. 17.12.2025 року від представника [PERSON] адвоката Томашевського Р.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у іншій справі. 18.12.2025 року судове засідання по розгляду справи по суті було відкладене судом на 05.02.2026 року у зв`язку з неявкою представника [PERSON] та у зв`язку з незабезпеченням явки свідка у судове засідання. 04.02.2026 року від представника [PERSON] адвоката Лукацького І.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у іншій справі. 05.02.2026 року клопотання представника [PERSON] було задоволене. Судове засідання по розгляду справи по суті було відкладене судом на 23.03.2026 року. 23.03.2026 року від представника [PERSON] адвоката Лукацького І.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у іншій справі, яка Розглядається Приморським районним судом міста Одеси і засідання по якій призначено на 23.03.2026 року на 15:00 годину. 23.03.2026 року у судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Представник [PERSON] адвокат Томашевський Р.М., надав до суду письмову заяву, в якій просив провести судове засідання без участі [PERSON] та її представника, зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд відхиляє клопотання представника [PERSON] про відкладення розгляду справи та вважає можливими розглянути справу по суті з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно до вимог п.п.1,2 ч.2 та п.п.1,2 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Суд наголошує, що розгляд даної справи триває вже більше 2-х років. За цей час судом було надано можливість сторонам по справі у повній мірі реалізувати свої права щодо звернення до суду із заявами та клопотаннями. Сторони своїми правами скористались у повному обсязі. Всі процесуальні питання були розглянуті судом. Підготовче провадження по справі було закрите судом ще 01.05.2025 року. З цього часу, сторони надали свої пояснення по суті заявлених позовних вимог, висловили свої думки щодо правових позицій один одного та підтримали заявлені позовні вимоги. Заявляючи чергове клопотання про відкладення розгляду справи представник [PERSON] не навів суду поважних причин не з`явитись у судове засідання по даній справі, яке було призначене на 13:00 годину, оскільки інше судове засідання було призначене у представника на 15:00 годину і він мав фізичну можливість прийняти участь і в даній справі і в тій справі, яка розглядалась Приморським районним судом міста Одеси. До того ж суд звертає увагу, що учасники справи не були позбавлені можливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відео конференції з метою досягнення основних цілей цивільного судочинства та дотримання основних принципів судочинства. Суд також звертає увагу на процесуальну поведінку [PERSON] та його представників, які неодноразово звертались до суду із клопотаннями про відкладення розгляду справи по суті і суд такі клопотання задовольняв, з метою недопущення порушення прав сторони. Відповідно до ч.1, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом. У зв`язку з викладеним, зважаючи на тривалий період розгляду справи, а також на те, що сторони по справі висловили свої позиції по суті спору, надали суду всі наявні у них докази та були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників справи, так як у справі достатньо матеріалів, які дають суду можливість ухвалити рішення по суті спору. Суд також вважає можливим розглянути справу по суті без допиту свідка, якого просив викликати у судове засідання представник [PERSON] (керівник ТОВ «Полімер-Граніт»), оскільки судом було надано стороні по справі достатньо часу для забезпечення явки свідка у судове засідання (розгляд справи по суті відкладався 4 рази), проте сторона [PERSON] явку свідка не забезпечила, про причини неможливості забезпечити таку явку суд не повідомила. Статтею 224 ЦПК України визначено, що у разі неявки в судове засідання свідка, експерта, спеціаліста, перекладача суд заслуховує думку учасників справи про можливість розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з`явилися, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про відкладення розгляду справи. Одночасно суд вирішує питання про відповідальність особи, яка не з`явилася. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи у їх сукупності, а також надавши правову оцінку позиціям учасників, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, актовий запис №329, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . У зв`язку з укладенням шлюбу, позивач змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Від цього шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 18.12.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №12806. 03 серпня 2023 року заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі №509/2545/23 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За час шлюбу сторони набули спільне нерухоме майно, а саме: -земельна ділянка 1/18, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] обслуговуючий кооператив, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:01:002:1378. Право власності на дану земельну ділянку виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23.12.202 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрованого в реєстрі за №7762. Право власності зареєстроване за [PERSON] 23.12.2020 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №238485324 від 23.12.2020 року; Вартість даної земельної ділянки складає 712 980,00 (сімсот дванадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят) гривень 00 копійок, що підтверджується висновком про вартість нерухомого майна від 25.01.2024 року. -модульний будинок площею 33,00 кв.м. та господарської будівлі модульної будови 5000*4000 мм, загальною площею 20,00 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором підряду №09/07 від 18.07.2021 року, квитанціями до прибуткових касових ордерів про оплату договору. Факт придбання в період шлюбу модульного будинку та модульної будови був визнаний та не заперечувався сторонами у заявах по суті справи, а також був підтверджений під час надання пояснень при розгляді справи по суті. -приміщення №16, загальною площею 10 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Право власності на дане нежитлове приміщення зареєстроване за [PERSON] що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав №А-16 від 12.12.2017; випискою з переліку осіб, яким належать майнові права від 12.12.2017; довідкою про повну оплату від 12.12.2017; актом приймання-передачі майнових прав від 12.12.2017; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №121382857 від 20.04.2018 року; Вартість даного приміщення складає 287 060,00 (двісті вісімдесят сім тисяч шістдесят) гривень 00 копійок, що підтверджується звітом про незалежну оцінку нерухомого майна від 25.01.2024 року. Згідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 274/3158/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Статтею 65 СК України, передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу. Таким чином, з урахуванням принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, та з урахуванням обсягу спільного сумісного майна, яке було набуте подружжям за час шлюбу, яке було встановлено судом та не заперечувалось сторонами, суд прийшов до висновку про необхідність здійснення полілу такого майна між сторонами по справі в рівних частках, визнавши за кожним з колишнього подружжя право власності на частку майна, набутого ними за час шлюбу, яке відповідає критеріям спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до положень ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім того, у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК). Подібні висновки були зроблені у постановах Верховного Суду у справах № 235/4699/18 від 19.09.2019, № 297/2837/17 від 27.12.2019. Так, у постанові від 16.12.2019 року по справі №308/4390/18 Верховний Суд вказав на те, що аліменти (лат. alimentum - харчі, продовольство) - обов`язок утримання, у визначених законом випадках, одним членом сім`ї інших, які потребують цього (у нашому випадку саме утримання батьками своїх дітей). Обов`язок з утримання може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів. Для правильного застосування частини 3 ст.70 СК України необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку. Судом встановлено, що 24.10.2022 року Овідіопольським районним судом Одеської області було видано судовий наказ №509/4369/22. Зі змісту даного наказу вбачається, що з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх його видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до набуття дитиною повноліття. 28.11.2022 року Приморським відділом державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №70428606 з примусового виконання судового наказу №509/4369/22 від 24.10.2022 року. Позивач [PERSON] , обґрунтовуючи необхідність відступу від рівності часток подружжя у спільному майні та зазначаючи про необхідність визнання за нею права власності на 2/3 частки спільного сумісного майна, стверджує, що сума грошових коштів, яка щомісячно стягується з [PERSON] є невеликою та у середньому складає лише 4 000,00 (чотири тисячі) гривень, що підтверджується довідкою з інформацією про рух коштів по картці від 08.01.2023 року. Станом на теперішній час [PERSON] , [INFO] , проживає із [PERSON] та знаходиться на повному її забезпеченні. Проте, суд відхиляє доводи позивача [PERSON] про необхідність відступу від принципу рівності часток, оскільки позивачем [PERSON] не надано суду достатніх та належних доказів того, що розмір аліментів, які сплачуються відповідачем [PERSON] є недостатнім для нормального фізичного та духовного розвитку дитини. Докази існування заборгованості відповідача зі сплати аліментів матеріали справи не містять. До того ж суд звертає увагу позивача [PERSON] на те, що у разі недостатнього розміру аліментів для утримання дитини позивач не позбавлена можливості звернутись до суду із позовною заявою про збільшення розміру аліментів. Крім того, відповідачем [PERSON] надано суду докази того, що ним періодично надається додаткова матеріальна допомога на утримання дитини, окрім сплати аліментів, встановлених судом. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність фактичних обставин та належних і допустимих доказів, які дають суду правові підстави для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на частку, яка перевищує частку у спільному майні, слід відмовити. Суд не погоджується з доводами позивача [PERSON] про те, що технічне приміщення № 16, загальною площею 10 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя Прохода, оскільки було придбано позивачем до шлюбу, з огляду на наступне. В якості підтвердження факту того, що вказане приміщення належить позивачу на праві особистої приватної власності, позивач [PERSON] посилається на те, що оплату вартості зазначеного об`єкту нерухомого майна ним було здійснено за власні кошти до укладення шлюбу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 18.10.2011, виданою ТОВ «Полімер-Граніт» та відповідю ТОВ «ПОЛІМЕР-ГРАНІТ» адвокату Кірющенко О.М. вих.№35 від 15.04.2024. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній станом на 18.10.2011, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. У квитанції до прибуткового касового ордеру, на яку посилається позивач [PERSON] , відсутні зазначені вище реквізити, а саме не вказано посаду особи, яка видала ордер, ідентифікувати таку особу неможливо. Також, неможливо встановити якій саме особі належить підпис на квитанції. Також, відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в чинній редакції визначено, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Зі змісту даної норми вбачається, що неможливість ідентифікувати особу яка брала участь у здійсненні господарської операції є підставою для невизнання господарської операції. Крім того, згідно до пункту 1.2 постанови правління Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15 грудня 2004 року №637 в редакції, чинній на 18.10.2011 року, касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Форми касових ордерів, що використовуються спеціалізованими підприємствами та установами Національного банку України, які не мають оборотної каси, установлюються відповідним нормативно-правовим актом Національного банку України. Бланк прибуткового касового ордера (форма №КО-1) затверджено «Положенням про ведення касових операцій в Україні» від 15 грудня 2004 року №637 (далі - положення) і є первинним документом, який використовується для оформлення надходжень грошових коштів у касу підприємства. Даний документ має дві частини: «корінець» ПКО і відривна квитанція до ПКО. Обидві частини цього документа обов`язково підписуються касиром підприємства або особою, що здійснює його функції і головним бухгалтером підприємства. Після чого документ скріплюється печаткою підприємства. Після отримання готівки до каси підприємства відривна квитанція видається особі, яка здійснила це внесення. «Корінець» ПКО залишається в касі підприємства і обов`язково реєструється в журналі прибуткових і видаткових касових документів. Обов`язковими реквізитами при заповненні «корінця» і відривної квитанції цього бланка є: назва підприємства, податковий код підприємства, порядковий номер документа, дата складання документа, кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції, сума, яка вноситься до каси підприємства (проставляється цифрами), найменування організації або прізвище, ім`я та по батькові того, від чийого імені вноситься готівка в касу підприємства, сума прописом (дублюється отримана сума прописом), назва документа, на підставі якого вноситься готівка, підписи уповноважених на це осіб (касира підприємства або особи, що здійснює його функції і головного бухгалтера підприємства). Посилання позивача [PERSON] на квитанцію до прибуткового касового ордеру, як на письмовий доказ оплати по договору №А2-9, не може бути прийнято до уваги судом, оскільки зазначений бухгалтерський документ не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених положенням, зокрема, податкового коду підприємства, кореспондуючого рахунку бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції, суми, яка вноситься до каси підприємства (проставляється цифрами), відсутній підпис бухгалтера підприємства, відсутній підпис касира та наявний лише підпис невстановленої особи з невстановленою посадою. У зв`язку з викладеним, надана позивачем квитанція до прибуткового касового ордеру не відповідає вимогам нормативно-правових актів і є неналежним і недопустимим доказом. Аналогічна правова позиція щодо прибуткових касових ордерів висловлена Верховним судом у постанові від 13.02.2019 року по цивільній справі №335/8855/15-ц та в постанові від 25.07.2018 року по цивільній справі №674/101/16-ц. Крім того, надана квитанція до прибуткового касового ордеру є неналежним доказом, оскільки була видана, нібито, 18.10.2011 року на підтвердження оплати по договору №А2-9, а право власності на нежитлове приміщення №16 було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №А-16 від 12.12.2017; виписки з переліку осіб, яким належать майнові права від 12.12.2017; довідки про повну оплату від 12.12.2017; акту приймання-передачі майнових прав від 12.12.2017; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №121382857 від 20.04.2018 року. Таким чином, копія квитанції до прибуткового касового ордеру, на яку посилається позивач [PERSON] як на доказ у справі є неналежним та недопустимим доказом, який не може братися до уваги, оскільки суперечить вимогам закону та видавався на підтвердження оплати по зовсім іншому договору, який не стосуються предмету спору у даній цивільній справі. Суд також зазначає, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пункт 1 ч.1 ст.4 зазначеного Закону передбачає, що право власності підлягає державній реєстрації. Пункт 1 ч.2 ст.16 ЦК України встановлює визнання права як спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Особливістю виникнення права власності на нерухоме майно є обов`язкова державна реєстрація такого права. Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно являється ознакою відсутності самого права на це майно. Згідно ст.331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Так, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.04.2018 (індексний номер витягу - 121382857), право власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення загальною площею 10 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , набуто [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав серія та номер А-16 від 12.12.2017 та акту приймання передачі нерухомого майна від 12.12.2017. Реєстрація права власності на зазначене нерухоме майно відбулась 18.04.2018, частка [PERSON] у власності визначена як 1/1. Інформація, зазначена у відповіді ТОВ «Полімер-Граніт» №35 на адвокатський запит суперечить офіційним документам, які були видані товариством [PERSON] для реєстрації права власності та суперечить відомостям, наявним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому не приймається судом до уваги. На підставі встановленого суд приходить до висновку, що доводи позивача [PERSON] стосовно неналежності технічного приміщення № 16, загальною площею 10 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] до об`єктів спільної сумісної власності подружжя безпідставні, необґрунтовані та такі, що не відповідають дійсності та побудовані на неналежних та недопустимих доказах. Суд відхиляє доводи позивача [PERSON] про те, що до складу спільного майна подружжя, що підлягає поділу, необхідно включити легковий автомобіль HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що вказаний автомобіль придбавався сторонами в період шлюбу та що розпорядження вказаним автомобілем відбувалось без згоди та без відома [PERSON] . Як вбачається зі звіту про оцінку автомобіля №016-24 від 01.04.2024 та з довідки №41031-Д від 04.05.2020, які були надані [PERSON] , вказаний автомобіль належить на праві власності ТОВ «Буревій Карго Логістик». А з відповіді про розгляд адвокатського запиту за підписом начальника [PERSON] від 17.01.2025 року Вих. № 31/30/15/39-аз/08-2025-51-2025, яка 30.01.2025 року була залучена представником [PERSON] до матеріалів справи, неможливо ідентифікувати транспортний засіб марки HYUNDAI модель SONATA 2.0, 2014 р.в., який належав [PERSON] , оскільки у відповіді не зазначено ані реєстраційний номер транспортного засобу, ані номер кузова автомобіля, що виключає можливість суду встановити, що транспортний засіб, який належав [PERSON] , є саме тим транспортним засобом, про який зазначено в позовній заяві [PERSON] . Жодних доказів того, що вказаний автомобіль був придбаний під час шлюбу та був проданий під час шлюбу або після шлюбу матеріали справи також не містять. У зв`язку з цим посилання позивача [PERSON] на необхідність врахувати вартість цього автомобіля під час поділу майна подружжя [PERSON] є недоведеним, безпідставним та необґрунтованим. Більш того, навіть, якби вказаний автомобіль був придбаний під час шлюбу та проданий під час шлюбу 21.01.2022 року, як про це зазначає позивач [PERSON] , то його вартість не могла б бути включена до загальної вартості майна, що підлягає поділу, оскільки за твердженням позивача вказаний автомобіль було продано у січні 2022 року, тобто за півтора року до моменту розірвання шлюбу між сторонами в серпні 2023 року. Тобто, за твердженням позивача, автомобіль було придбано та продано в період шлюбу між сторонами. Таким чином, кошти від реалізації транспортного засобу витрачалися спільно, в побутових цілях та в інтересах родини ведення спільного домашнього господарства, утримання та забезпечення необхідних умов для розвитку спільної дитини тощо. Згідно з вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.06.2019 року у справі № 761/32404/14-ц; у постанові від 20.11.2019 року у справі 725/6543/19; у постанові від 20.03.2020 року у справі № 161/79/18; у постанові від 20.05.2020 року у справі № 759/15179/16-ц. Однак, всупереч вказаним вимогам закону, позивач [PERSON] на надав суду жодних доказів того, кошти від продажу автомобіля були витрачені не в інтересах сім`ї. У зв`язку з цим вимога позивача [PERSON] про внесення до переліку спільного майна подружжя, що підлягає поділу, автомобіля HYUNDAI SONATA номер кузова [NUMBER] , 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] є безпідставною, необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Суд також відхиляє доводи позивача [PERSON] про те, що під час поділу спільного майна подружжя судом має бути кредитні зобов`язання подружжя, які виникли на підставі заяви-договору про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-114287375 АТ «Райффайзен Банк», оскільки вказані кредитні кошти не можуть бути включені до спільного майна подружжя, що підлягає поділу, з огляду на наступне. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України 27.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Отже, судовою практикою визначені критерії, які застосовуються для визначення належності коштів, отриманих за договором одним із подружжя, спільною сумісною власністю, зокрема: - чи укладено договір під час шлюбу; - чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних інтересах одного з подружжя; - чи використані одержані за договором кошти в інтересах сім`ї. У Постанові від 07.10.2020 у справі № 752/7501/18 Верховний суд вказав, що тлумачення ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною за наявності двох умов: - договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; - майно, одержане за договором, використано в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану сторону. Такий саме підхід визначений і у постанові Верховного суду України від 19.05.2022 у справі №203/284/17, а саме: «Умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним з подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя». Пунктом 1.1. заяви-договору про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-114287375 від 16.11.2021 визначено, що банк надає клієнту послугу споживчого кредиту для задоволення власних потреб. Відповідно до п.2 кредитного договору, кредит надається клієнту для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення власних потреб; оплати страхового платежу; погашення заборгованості по іншому кредиту в сумі 18 385,48 гривень. Згідно з п.2.2. кредитного договору, строк кредиту 72 місяці з 16.11.2021 по визначеному графіком дату останнього щомісячного ануїтетного платежу. Відповідно до п.2.4.1. кредитного договору, розмір щомісячного платежу становить 6 986,74 гривень. Згідно до Паспорту споживчого кредиту за програмою кредитування «Кредит готівкою», «метою отримання кредиту» зазначено «придбання споживачем товарів/робіт, послуг для задоволення власних потреб»; сплата страхового платежу; погашення заборгованості споживача за іншим кредитом. Таким чином, з кредитного договору та паспорту кредиту чітко вбачається, що вказаний кредит, навіть, якщо він і отримувався відповідачем, був отриманий ним особисто для задоволення власних потреб, а не потреб сім`ї. І витрачались грошові кошти на власні потреби [PERSON] , а не на потреби сім`ї. Це також підтверджується тим, що ані в тексті кредитного договору, ані в паспорті кредиту не зазначено про обізнаність дружини [PERSON] про отримання відповідачем кредиту. Також факт отримання кредиту лише для власних потреб відповідача [PERSON] підтверджується тим, що кредит мав бути погашений щомісячними ануїтетними платежами. Проте, за твердженням самого відповідача, він був погашений вже після розірвання шлюбу між сторонами, що також вказує на те, що він не погашався за рахунок спільних сімейних грошових коштів, які сторони отримували під час шлюбу. Квитанції до платіжних інструкцій №OVTE57391 від 18.10.2023 (про сплату 96 730,00 гривень) та №1JFS46563 від 19.09.2023 (про сплату 110 000,00 гривень) є неналежними доказами оплати по кредитному договору №014-RO-82-114287375 від 16.11.2021, оскільки в них не зазначено по якому саме кредиту здійснюється погашення. У зв`язку з цим відповідачем взагалі не доведено належними доказами факт того, що він сплачував грошові кошти по кредитному договору №014-RO-82-114287375 від 16.11.2021. До того ж, вивчивши Кредитний договір №014-RO-82-114287375 від 16.11.2021, судом встановлено, що він, взагалі, не містить ані підписів ані печаток сторін, підтверджуючих волю, зокрема, [PERSON] на його укладення. Якщо такий договір укладався в електронному вигляді, то суду мали бути надані підтвердження проставлення електронних підписів і печаток сторін на такому договорі. Проте, позовна заява таких доказів не містить, а тому суд не може вважати такий доказ належним та допустимим. Згідно до вимог ч.2 та ч.3 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Таким чином, вимога позивача [PERSON] про врахування вказаних кредитних грошових коштів, як спільного зобов`язання подружжя, та їх врахування при поділі спільного сумісного майна є недоведеною та задоволенню не підлягає. Суд також відхиляє доводи позивача [PERSON] про те, що при поділі спільного майна подружжя мають бути враховані заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Дайберг» по договору №1/18 від 13.01.2021, витрати відповідача по сплаті УБПТ (утримання будинків та прибудинкової території) за період з 01.01.2022 по 01.08.2024 в сумі 26600,00 гривень та боргові зобов`язання перед громадянином [PERSON] в розмірі 10 000 доларів США з огляду на наступне. 13.01.2021 року між ТОВ «Дайберг» та [PERSON] був укладений договір №1/18, відповідно до умов якого ТОВ «Дайберг» зобов`язане виконати всі необхідні роботи і дії з метою забезпечення [PERSON] можливості підключення до інженерно-технічних систем на території житлового масиву «Дайберг» за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язалась оплатити послуги у повному обсязі. Розділом 3 договору №1/18 від 13.01.2021 року визначено, що оплата [PERSON] має здійснюватись частково. Зокрема, третій платіж, в гривні, в сумі, еквіваленті 5375 доларів США по курсу НБУ на день платежу мав бути здійснений до 13.01.2022 року, а четвертий платіж, в такій же сумі, - не пізніше 13.07.2022 року. Як вбачається з повідомлення директора ТОВ «Дайберг» №18/03 від 18.03.2024, станом на 18.03.2024 рік, згідно договору №1/18 від 13.01.2021, у [PERSON] існує заборгованість в сумі 412720,00 гривень, що еквівалентно 10720 доларів США. Проте, вказана заборгованість станом на теперішній час не оплачена ані позивачем ані відповідачем, а тому такі витрати сторонами не понесені і не можуть бути включені до переліку майна (зобов`язань), які підлягають поділу між сторонами. Як вбачається з довідки №01/19 від 19.03.2024 року, яку позивач [PERSON] додав до позовної заяви, в будинку [ADDRESS] проживає саме позивач [PERSON] . [PERSON] з початку 2022 року проживає разом з малолітньою дитиною у Королівстві Бельгія, а тому не користується будинком, прибудинковою територією та комунікаціями. В той самий час, позивач фактично проживає у Житловому масиві «Дайберг», в будинку [ADDRESS] , користується всіма комунальними послугами та прибудинковою територією і, відповідно, сплачує УБПТ та інші платежі - за одноособове фактичне користування. Таким чином, вказані позивачем грошові кошти, навіть якщо вони і були сплачені, були витрачені в його особистих інтересах, а не в інтересах сім`ї. У зв`язку з цим вони не можуть бути включені до переліку майна (зобов`язань), які підлягають поділу між сторонами. Більш того, довідка ТОВ «Дайберг» не є належним та допустимим доказом оплати позивачем вказаної суми грошових коштів, оскільки такими доказами можуть бути лише відповідні фінансові документи (банківські квитанції тощо), які до позовної заяви не додані. Стосовно тверджень представника позивача щодо наявності спільного боргу подружжя у розмірі 10 000 доларів США для придбання ділянки 1/18 у громадянина [PERSON] , суд встановив, що жодних доказів наявності такого боргу, підстав та дати його виникнення позивачем [PERSON] не надано та в матеріалах справи відсутні відповідні докази. У зв`язку з цим позивачем [PERSON] не підтверджено факт існування такого боргового зобов`язання, а тому воно не може бути включене до переліку майна (зобов`язань), які підлягають поділу між сторонами. Суд відхиляє доводи позивача [PERSON] про включення до спільних зобов`язань подружжя поліпшення земельної ділянки та модульних будов, а саме: встановлення системи автополиву та озеленення земельної ділянки на суму 205 000,00 гривень, а також будівництво альтанки та навісу для автомобілів на суму 450 000,00 гривень, оскільки вказані витрати [PERSON] не підтверджені належними та допустимими доказами. Договори підряду та акти виконаних будівельних робіт, які додані до позовної заяви такими доказами не є та не підтверджують факт оплати таких витрат. Підтвердженням оплати може бути лише відповідний фінансовий документ банківської установи про здійснення платежу. До того ж вказані витрати, навіть якщо вони і були понесені [PERSON] , були здійснені ним вже після розірвання шлюбу між сторонами, а тому не можуть вважатись спільними зобов`язаннями подружжя. Судом також було встановлено і не заперечувалось сторонами по справі, що відповідачка [PERSON] з початку 2022 року проживає разом з малолітньою дитиною у Королівстві Бельгія, а тому не користується будинком, прибудинковою територією та комунікаціями. В той самий час, позивач фактично проживає у Житловому масиві «Дайберг», в будинку [ADDRESS] , користується всіма комунальними послугами та прибудинковою територією і, відповідно, сплачує УБПТ та інші платежі - за одноособове фактичне користування. Таким чином, вказані [PERSON] грошові кошти, навіть, якщо вони і були здійснені, були витрачені в його особистих інтересах, а не в інтересах сім`ї. У зв`язку з цим вони не можуть бути включені до переліку майна (зобов`язань), які підлягають поділу між сторонами. Суд також не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача [PERSON] щодо визначення суми сплати на користь [PERSON] компенсації вартості її частки у спільному майні подружжя в розмірі 948 030,00 гривень, оскільки така позиція суперечить вимогам закону та можлива лише у разі згоди [PERSON] на отримання компенсації вартості своєї частки. А [PERSON] не згодна на отримання грошової компенсації та бажає отримати свою частку майна в натурі, про що нею зазначалось у заявах по суті справи. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Предметом спору у даній справі є розподіл між сторонами об`єктів нерухомого майна та модульних конструкцій, які є подільними речами і, після визначення часток кожного з подружжя, можуть бути поділені між ними в натурі. [PERSON] не згодна на отримання компенсації, про яку зазначає представник [PERSON] , а тому така позовна вимога не може бути задоволена судом. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни). Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19). Саме таке застосування норм матеріального права та належність способу захисту прав позивача був висловлений Великою Палатою Верховного суду в постанові від 08.02.2022 по справі №209/3085/20. Таким чином, виплата [PERSON] компенсації вартості її частки можлива лише у разі її згоди на таку компенсацію, а тому правові підстави для задоволення таких позовних вимог [PERSON] відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази та позиції сторін по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом поділу між ними в рівних частках майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Судом не встановлено на підставі належних та допустимих доказів іншого майна чи зобов`язань, які мають бути поділені між подружжям. Так само судом не встановлено і правових підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: partial