Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі по тексту ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15.02.2024 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №14.02.2024-100004052 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти у сумі 3000 грн., на строк 42 днів, які відповідач зобов`язався повернути. Процентна ставка за кредитом є фіксованою та становить 2% за кожен день користування кредитом. Неустойка 75 грн. за кожен день невиконання зобов`язання. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4731-21XXXXXX-5556. Отже, позивач ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало належним чином та в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 5940 грн., що складається з3000 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 2940грн. заборгованість за відсотками. Посилаючись на викладене просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 5940 грн. та судові витрати в розмірі 2662,40 грн. Ухвалою суду від 02.02.2026 року справу прийнято до провадження судді Орос Я.В. та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу [PERSON] направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами та було запропоновано подати відзив, однак відповідач своїм правом не скористався, відзиву на позовну заяву не надіслав. Про час і місце судового розгляду повідомлявся шляхом направлення йому поштової кореспонденції за адресою реєстрації місця проживання, яка повернулася до суду з відміткою про вручення відповідачу відповідної кореспонденції особисто 21.02.2026 року. 17.03.2026 року через канцелярію суду відповідачем [PERSON] особисто подано заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі. Крім цього, відповідач у своїй заяві просить суд розстрочити виконання рішення суду у зв`язку з його станом здоров`я , а саме потреба в операційному втручанні та важкій реабілітації, а також, що [PERSON] має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, фіксація процесу звукозаписувальними технічними засобами засідання згідно зі ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання розстрочення судового рішення суд виходить із наступного. Згідно п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України вбачається, що у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду також вказується про, зокрема, надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Крім того, ч. 1, 3, 4, 5 ст. 435 ЦПК України визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Виходячи із системного аналізу положень ст. 265, 267, 435 ЦПК України, розстрочення виконання судового рішення можливе в межах одного року з дня його ухвалення. Суд, оцінюючи наявність підстав для розстрочення виконання рішення, враховує визнання відповідачем позову, бажання добровільно сплатити грошові кошти, розмір заборгованості, матеріальне становище відповідача, факт перебування на його утриманні неповнолітніх дітей, а також те, що відповідач [PERSON] , як вбачається з долученої медичної документації декілька років лікується та потребує низку оперативних втручань у найближчий період часу, а тому вважає за доцільне розстрочити відповідачу виконання рішення суду на три місяці, шляхом сплати розміру заборгованості рівними частинами щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили. Такий строк розстрочення виконання рішення суду забезпечить баланс між захистом прав позивача та майновою відповідальністю відповідача. У зв`язку із задоволенням позову та його визнанням відповідачем до початку розгляду справи по суті, на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (2662,40 грн.), тобто в розмірі 1331,20 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору, у розмірі 1331,20 грн., що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №НА00006001 від 27.01.2026 року.

Outcome: approved