Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

30.07.2025 року, представник позивача адвокат Черненок Г.І. звернувся до Новозаводського районного суду міста Чернігова з позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, в якому просить: в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами та 1/2 частину земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,0514 га, кадастровий номер 7410100000:01:012:5176, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.08.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, на даний час відповідач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. В період шлюбу, а саме 12.09.2018 року подружжям, на підставі Договору купівлі-продажу (№612), було придбано: будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0514 га, кадастровий номер 7410100000:01:012:5176 за вказаною адресою. Державна реєстрація вказаних договорів купівлі-продажу була здійснена на відповідача. Відповідно до звітів від 28.07.2025 року загальна вартість всього будинку з надвірними будівлями та спорудами становить 543 077,00 грн, відповідно вартість 1/2 частина - 271 538,50 грн, ринкова вартість земельної ділянки становить 256 872,00 грн, відповідно вартість 1/2 частина - 128 436,00 грн. Посилається, що оскільки зазначений будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянки були придбані в період шлюбу то відповідно до Сімейного кодексу України є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи, що мирним шляхом здійснити поділ майна, що перебуває у сумісній власності сторін не є можливим, тому просить вирішити дане питання в судовому порядку. Ухвалою суду від 01.10.2025 року, позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. 29.10.2025 року від відповідачки [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (з додатками), в якому зазначає, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем та відповідачем по 1/2 частині будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами та по 1/2 частині земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,0514 га, кадастровий номер 7410100000:01:012:5176. Щодо стягнення судових витрат заперечує, вважає, що сума гонорара адвокату завищена, є неспівмірною зі складністю даної справи, обсяг матеріалів у справі невеликий, а кількість підготовлених процесуальних документів лише одна позовна заява, яка складається із двох аркушів. Щодо витрат на проведення експертної оцінки у розмірі 1800,00 грн, вважає вони не підлягають задоволенню оскільки матеріали справи не містять Договору про оцінку житлового будинку від 25.07.2025 року та Договору про оцінку земельної ділянки від 28.07.2025 року. Звертає увагу, що з позивачем мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та знаходиться на повному її утриманні. Позивач фінансово не допомагає, хоча і має таку можливість. Вона є інвалідом 3-ї групи, не працює, опікується дитиною який має вади здоров`я та потребує постійного лікування та догляду. Просить відмовити позивачу у стягненні з неї судових витрат, а у випадку задоволення вимог позивача в частині стягнення судових витрат, просить зменшити їх розмір. Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно розцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи визнання відповідачем позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України). Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У п.86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Судом встановлено, що сторони з 12.08.2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського управління юстиції, актовий запис №1298.(а.с.9) За час спільного проживання, на підставі Договору купівлі-продажу від 12.09.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р.О., що зареєстрований в реєстрі за №1611 та Договору купівлі-продажу від 12.09.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р.О., що зареєстрований в реєстрі за №1612 сторони придбали житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 75,8 кв.м, з яких житлова площа 44,7 кв.м та земельну ділянку площею 0,0514 га, кадастровий номер 7410100000:01:012:5176, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.10-11) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 18.07.2025, право власності на зазначені об`єкти нерухомості зареєстровано за [PERSON] (а.с.10-11) Згідно звіту про оцінку майна від 28.07.2025 року, складеним ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації», ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 543 077,00 грн. (а.с.12-29) Згідно звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки від 28.07.2025 року, складеним ФОП [PERSON] , ринкова вартість земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 256 872,00 грн. (а.с.30-43) Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18.06.2018 року у справі № 711/5108/17. Таким чином, оскільки спірні житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, та земельна ділянка кадастровий номер 7410100000:01:012:5176 набуті сторонами за час шлюбу сторін, являються об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку, докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.ч. 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. При розгляді даної справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Враховуючи, що спірні житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, та земельна ділянка являються об`єктами спільної сумісної власності подружжя, відповідач визнала позов в частині заявленого способу поділу спільного майна, суд вважає, що наявні правові підстави для визнання за позивачем право на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами та 1/2 частину земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,0514 га, кадастровий номер 7410100000:01:012:5176. Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 999,74 грн. (а.с.51), які відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Водночас, згідно із ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, наявності вимоги позивача про стягнення судового збору з відповідача, суд повертає позивачу з державного бюджету 50% судового збору, а 50% судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Згідно п. 2 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи. Позивачем на підтвердження понесених витрат за складання звітів від 28.07.2025 року щодо оцінки майна та з експертної грошової оцінки земельної ділянки надано квитанції до прибуткового касового ордеру №68 від 28.07.2025 року та №58 від 25.07.2025 року на загальну суму 1800,00 грн (900+900). (а.с.44,45) Проте, договір про оцінку земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] від 28.07.2025 року та договір про оцінку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] від 25.07.2025 року, які були підставою для оплати виконаної роботи (наданих послуг) ФОП [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Таким чином, заявлені позивачем понесені витрати за проведення експертної оцінки спірного майна задоволенню не підлягають, в зв`язку з відсутністю договорів які стали підставою для проведення такої оцінки та оплати. Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем надано до суду договір про надання правничої допомоги від 16.07.2025 року (а.с.47), Акт від 30.07.2025 року про приймання-передачу наданої правничої допомоги відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 16.07.2025 року, відповідно до якого сторони погодили вартість правничої допомоги щодо надання правничих послуг у розмірі 20 000,00 грн, з яких надання консультації 1000,00 грн; складання позовної заяви 8000,00 грн; здійснення представництва 11 000,00 грн. (а.с.49), квитанцію № 0009234 від 30.07.2025 року про сплату Гулицьким В.Ю. правничих послуг в сумі 20 000 грн. 00 коп. (а.с.50) Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд, з урахуванням складності справи, розміру заявлених вимог, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін, з урахуванням заяви відповідача про зменшення розміру судових витрат, принципу розумності та справедливості, вважає вказані витрати не співмірними зі складністю справи, розміром заявлених вимог та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для зменшення витрат на правничу допомогу до 5 000,00 грн. Загальна сума понесених позивачем за первісним позовом судових витрат становить 6 999,87 грн (1 999,87 грн+5000,00 грн).

Outcome: approved