Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

20.11.2025 представник позивачки звернувся до суду із зазначеним позовом, відповідно до якого просить зняти арешт з житлової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що Охтирським ВДВС на підставі листа №2-1110/2260 від 19.11.2001 в рамках виконавчого провадження було накладено обтяження, арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер обтяження №7098277. Обтяження у вигляді арешту майна було накладено на квартиру, яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] доводиться братом позивачці, а [PERSON] матір`ю. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті [PERSON] прийняла спадщину і квартира стала належати їй. Після того як [INFO] померла [PERSON] , позивачка звернулася до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, але нотаріус їй відмовив, надавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, де зазначено, що на квартиру за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт, підстава - лист 2-1110/2260, 19.11.2001 року, реєстратор - Охтирська міська державна нотаріальна контора, дата, час реєстрації - 24.04.2008 року 17:23:09. В зв`язку з цим [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом до суду. Рішенням суду від 08.07.2025 по справі №583/4873/24 суд ухвалив зняти арешт з майна [PERSON] , яка померла [INFO] , накладений Охтирською міською державною нотаріальною конторою на підставі листа відділу державної виконавчої служби Охтирського міського управління юстиції Сумської області 2-1110/2260 від 19.11.2001, зареєстрований 24.04.2008, реєстраційний номер обтяження 7098277. Проте рішенням державного реєстратора від 05.09.2025 позивачці було відмовлено в знятті всіх обмежень з вищезазначеної житлової квартири через те, що арешт стосовно цього житла був накладений не лише щодо боржника [PERSON] , а й щодо боржника [PERSON] . На даний час виконавче провадження, що було відкрите за виконавчим листом №2-1110 від 19.11.2001, знищене, так як термін його зберігання становить три роки, відновити документи неможливо. Тому позивачка вимушена звертатись за захистом своїх прав до суду. 28.11.2025 ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання з викликом учасників справи. Судове засідання неодноразово відкладалася у зв`язку з витребуванням доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки за місцем проживання, а також у телефонному режимі, правом подати відзив не скористалася, заперечень з приводу заявленого позову не висловлювала, клопотань про відкладення судового засідання від неї не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, від виконавчого комітету Охтирської міської ради надійшла заява, в якій просить проводити судові засідання без участі представника виконавчого комітету. Приймаючи до уваги викладене, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Згідно з матеріалами даної справи, а також матеріалами цивільної справи №583/4873/24, що була витребувана судом ухвалою від 05.01.2026, постановленою у відповідності до ч. 5 ст. 259 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.06.1998, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради від 17.06.1998 №309. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.06.1989, свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.01.2001 та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09.09.1992 вбачається, що [PERSON] доводиться позивачці матір`ю, а [PERSON] братом. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.06.2005. Як вбачається з копії спадкової справи№110/2007 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 04.02.2025 №84070278, що досліджені у судовому засіданні, після смерті [PERSON] на підставі заяви його матері [PERSON] про прийняття спадщини була заведена спадкова справа №110/2007 та 14.06.2007 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з компенсаційної виплати та грошового заощадження з відповідними процентами. Інші спадкоємці із заявами не зверталися. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.11.2023. Позивачка [PERSON] 15.11.2023 звернулася до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Ковальчук В.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . На підставі заяви позивачки була заведена спадкова справа №128/2023, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 14.01.2025 №79694644 та копії цієї спадкової справи. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 23.05.2024 та 20.09.2024 [PERSON] успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] : 13/16 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд, що знаходиться в [ADDRESS] та банківські вклади. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.06.2024 №384606223 на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , накладено обтяження у вигляді арешту, зареєстроване Охтирською міською державною нотаріальною конторою 24.04.2008 за реєстраційним номером 7098277, підстава обтяження: лист Охтирської виконавчої служби від 19.11.2001, №2-1110/2260, власником зазначена [PERSON] . Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.11.2001 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Охтирського міського управління юстиції Ставицькою Н.І. при примусовому виконанні виконавчого листа №1-149 від 03.08.2001 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2050 грн солідарно, накладено арешт на майно, що належить [PERSON] та [PERSON] , а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] . З відповідей Охтирського відділу державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.06.2024 №46028 та від 02.07.2024 №47447 вбачається, що згідно перевірки даних АСВП станом на 25.06.2024 та 02.07.2024 інформація щодо виконавчих документів про стягнення з [PERSON] та [PERSON] відсутня. Згідно з рішенням Охтирського міського суду Сумської області від 11.12.2002 визнано дії Державного виконавця Охтирського міського управління юстиції неправомірними та зобов`язано його припинити стягування з [PERSON] та [PERSON] присуджених вироком Охтирського міського суду від 03.08.2001 коштів по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, так як їх син [PERSON] досяг повноліття. Виконавчий лист стосовно [PERSON] та [PERSON] ухвалено повернути до суду. Аналогічного змісту інформацію викладено у відповіді на звернення [PERSON] . Охтирської міжрайонної прокуратури Сумської області від 19.02.2003 №Т-298-02. Відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників від 23.05.2024 відомості щодо [PERSON] та [PERSON] в цьому реєстрі відсутні. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.07.2025 у справі №583/4873/24, яке набрало законної сили 12.08.2025, знято арешт з майна [PERSON] , яка померла [INFO] , накладений Охтирською міською державною нотаріальною конторою на підставі листа відділу державної виконавчої служби Охтирського міського управління юстиції Сумської області 2-1110/2260 від 19.11.2001, зареєстрований 24.04.2008, реєстраційний номер обтяження 7098277. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Охтирської міської ради Севостьянової Н.В. від 05.09.2025 №80704825 відмовлено у проведенні реєстраційних дії, а саме зняття заборони, накладеної на квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки на цю квартиру також накладено обтяження за реєстраційним номер 7098308 від 24.04.2008, суб`єкт обтяження [PERSON] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.08.2025 №440028736 на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , накладено обтяження у вигляді арешту, зареєстроване Охтирською міською державною нотаріальною конторою 24.04.2008 за реєстраційним номером 7098308, підстава обтяження: лист Охтирської виконавчої служби від 19.11.2001, №2-1110/2260, власником зазначений [PERSON] . Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ч. 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В ч. 1 ст. 1296 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Разом з тим, за приписами ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, системний аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу відкриття спадщини, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка, прийнявши у визначеному законом порядку спадщину, яка відкрилася після смерті матері [PERSON] , набула права на спадщину, до якої входить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, наявність арешту на вказане спадкове майно перешкоджає позивачці, як спадкоємиці за законом, оформити спадщину на майно, успадковане нею після смерті своєї матері. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 по справі №643/3614/17, провадження №14-479цс19, прийшла до висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. За приписами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Касаційного цивільного суду Верхового суду від 28.08.2024 по справі №947/36027/21, зазначено, що наявність протягом тривалого часу арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за умов відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, - є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Отже, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22). Аналізуючи наведені норми чинного законодавства та наявні у справі докази, судом встановлено, що [PERSON] ні на момент накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , ні після того власником цієї квартири не був, у зв`язку з чим підстави для накладення обтяження у виді арешту на вказану квартиру як на майна боржника [PERSON] (реєстраційний номер [NUMBER] ) були відсутні. При цьому позов про зняття арешту з майна поданий спадкоємицею, яка через зазначену помилку позбавлена можливості оформити право власності на майно у порядку спадкування, суд вважає за необхідне захистити право позивачки шляхом зняття арешту з майна. На переконання суду, такий висновок відповідає завданням цивільного судочинства, метою якого є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, зокрема, фізичних осіб. В п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved