Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

10.12.2025 позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в обгрунтування якого вказує, що [INFO] померла його мати [PERSON] . За життя [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого залишила належну їй частину квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] [PERSON] . [PERSON] є відповідачем по справі оскільки вона була зарєєстрована за наведеною адресою,однак фактично за нею не мешкає з 2017 року. Тому наявність її реєстрації за вказанною адресою (без фактичного мешкання у згаданій квартирі протягом тривалого часу) є перешкодою для визнання права власності на частку квартири яка належить позивачу за заповітом.Так у згаданій квартирі відсутні будь які речи відповідача, вона жодним чином не цікавилася згаданим майном за весь час її відсутності, що свідчить про втрату її інтересу до такої квартири, що є однією з обгрунтувань доводів позивача стосовно задоволення його позовних вимог. [PERSON] є співвласником квартири. 28.07.2025 після смерті матері позивач звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, яка залишилися після смерті матері, однак отримав відмову у видачі свідоцтва, яка обгрунтована тим, що з огляду на адреси реєстрації місця проживання спадкодавиці та позивача, дати смерті спадкодавиці та дати звернення заявника за оформленням своїх спадкових прав заявник на підставі ст.1268 ЦК України не може вважатись таким, що прийняв спадщину оскільки відсутній оригінал правовстанавлюючого документа. В той же час, вважаю, що я, [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері в порядку ст.1268 ч.3 ЦК України, оскільки з 05.09.2020 року я та матір [PERSON] до смерті останньої мешкали разом за адресою [ADDRESS] ,що підтверджується доказами, долученими наведеної позовної заяви, а також можуть підтвердити свідки,перелік яких вказаній у заяві про їх виклик до суду. Крім того,саме я, [PERSON] здійснив поховання померлої,що підтверджується Договором-замовленням № 000-181 виданого КП'' Ритуал''ХМР від 07.10.2024 року (копія додається,оригінал у Заявника).Крім того,на права та обов`язки позивача вплинули події пов`язані із військовим станом та наслідки його запровадження для пересічних громадян які були дезоріентовані такими подіями. Варто також зазначити,що окрім того,що Позивач разом із Спадкодавцем були співвласниками наведеної квартири,факт спільного мешкання підтверджується також і іншими доказами-Довідкою виданою Об`єднанням співвласників багатоквартирного бідинку ''Міжвізівський житловий фонд'' № 02 від 15.09.2025 року та показами свідків. За життя матері [PERSON] Позивач не зареєстрував своє фактичне місце мешкання за адресою [ADDRESS] ,оскільки не надавав значення факту такої переєстрації. У зв`язку з чим позивач просив встановити факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] за адресою [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на квартиру загальною площею 71.3 кв.м.житловою площею 40.5 кв.м. за адресою [ADDRESS] . 10.12.2025 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано в провадження судді Семіряд І.В. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом направлено запити. 11.12.2025 ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова позовну заяву [PERSON] залишено без руху. 12.12.2025 позивачем недоліки усунуто. 16.12.2025 ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче засідання. 02.02.2026 ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, уповноважив адвоката Левкова В.М, представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, з підстав, зазначених у ньому. Окрім того, представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчить судова повістка, яка була направлена відповідачу рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням та повернута на адресу суду з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Про причини неявки відповідач не повідомила. Від третьої особи Приватного нотаріуса ХМНО Саварінської Н.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , видане Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №12551. Померла [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] , видане 14.04.1966 Олександрівським райбюро ЗАГС у Донецькій області, актовий запис 31. Померла [PERSON] , за життя, 23.11.2021 склала заповіт, яким все рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, належну їй частину квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Саварінською Н.В., зареєстровано у реєстрі за №2127. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.08.2025 [PERSON] отримав спадщину на підставі заповіту складеного [PERSON] (батьком позивача) на 1\\2 частку квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . Свідоцтво видане приватним нотаріусом ХМНО Саварінською Н.В., спадкова справа №03/2022, зареєстровано у реєстрі за №1273. Після смерті матері [PERSON] позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса ХМНО з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. 28.07.2025 постановою приватного нотаріуса ХМНО Саварінською Н.В. відмовлено у вчинені нотаріальної дії. Постанова нотаріуса мотивована тим, що з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємець не проживав (не був зареєстрованим) зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та не звернувся до нотаріуса протягом встановленого законом строку для прийняття спадщини з заявою про прийняття спадщини, він вважається таким, що спадщину не прийняв. [PERSON] , з метою захисту своїх прав, звернувся до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. З довідки голови правління ОСББ «Міжвузівського житлового фонду» Савченка О. від 15.09.2025 вбачається, що [PERSON] дійсно проживав за адресою [ADDRESS] зі своєю матір`ю [PERSON] з 05.09.2020 по 04.10.2024 включно. Окрім того, на підтвердження факту постійного проживання [PERSON] зі своєю матір`ю [PERSON] , позивачем надано договір замовлення №000-181 від 07.10.2024 на організацію та проведення поховання. Відповідно до вказаного договору [PERSON] був замовником, а КП «Ритуал» виконавцем організації та проведення поховання померлої [PERSON] . В судовому засіданні, за клопотанням представника позивача, були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт постійного проживання [PERSON] зі своєю матір`ю [PERSON] . Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що [PERSON] знає давно, також знав його батьків. Він (свідок) голова ОСББ будинку, де мешкає позивач та мешкали його батьки. Приблизно чотири роки [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] . Після смерті батька [PERSON] , почав жити з матір`ю. [PERSON] (відповідач у справі) також знає, приблизно 7-8 років він (свідок) її не бачив, де вона не знає, у квартирі вона не проживає. [PERSON] здійснював та здійснює плату за комунальні послуги та до теперішнього часу мешкає у квартирі [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] він знає з 1994 року, це його сусід по [ADDRESS] , вони мешкали у одному будинку, вони друзі. [PERSON] (відповідач) він (свідок) не знає, ніколи її не бачив, батьків [PERSON] бачив декілька разів. [PERSON] більше чотирьох років живе з матір`ю. [PERSON] за місцем своєї реєстрації не жив, з [PERSON] спілкувалися телефоном. [PERSON] жив з матір`ю оскільки вона хворіла. У квартирі на [PERSON] у [PERSON] не був, [PERSON] там мешкає і зараз. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України- спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття. В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто, спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. За змістом норм ст. ст. 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Підпунктом 4.11 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21). Отже, позивачам, після встановлення судом факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, достатньо подати нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, а не заяву про прийняття спадщини (адже вони її фактично прийняли відповідно до норм ст. 1268, 1270 ЦК), тому встановлення їм судом додаткового строку на прийняття спадщини не є необхідним. Відповідний висновок викладений і в постанові Верховний Суду від 14.04.2021 р. у цивільній справі №205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21) Судом встановлено, що позивач [PERSON] постійно проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, що підтверджується наданими та дослідженими доказами, а саме довідкою голови ОСББ, яка свідчить про постійне проживнаня [PERSON] у кв. [ADDRESS] , показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Але через те, що [PERSON] та померла [PERSON] були зареєстровані за різними адресами, не зміг підтвердити цей факт в іншому порядку, аніж в судовому. Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зроблено правовий висновок, що згідно зі статтею 2 і гону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Касаційний цивільний суд погодився з позицією щодо встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього, що підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав. Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18). Правові висновки у вказаних справах ґрунтуються на тому, що факт спільного проживання спадкодавця та спадкоємця для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджується не лише фактом їх реєстрації за однією адресою, а й іншими належними і допустимими доказами. Застосування такого підходу щодо встановлення факту спільного проживання спадкодавця та спадкоємця для прийняття спадщини незалежно від факту їх реєстрації за однією адресою відповідає положенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», нормам Книги шостої ЦК України та усталеній практиці Верховного Суду, оскільки спрямоване на безперешкодну реалізацію спадкоємцем своїх прав. Отже, вважаючи встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини, позовна заява підлягає задоволенню, адже після встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останньої, [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, не обмежений жодними строками для оформлення спадщини, і відповідно, може отримати свідоцтво про право на спадщину. Щодо позовної вимоги [PERSON] , про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні за життя [PERSON] склала заповіт, яким все майно заповіла позивачу [PERSON] Ст.1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. З постанови приватного нотаріуса ХМНО Саварінської Н.В. від 08.07.2025 вбачається, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , подавши відповідну заяву про прийняття спадщини. Отже, [PERSON] , який є сином та спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину прийняв, заяву про відмову від спадщини не подавав, доказів визнання заповіту недійсним суду не надані. Ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Сама по собі відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на цю спадщину та можливість отримання даного свідоцтва у подальшому після усунення зазначених нотаріусом недоліків. Відсутність реєстрації права власності на зазначене майно зумовлює обмеження у праві розпорядження ним (постанова Верховного Суду від 14 травня 2021 року у справі № 417/6784/18). Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена (пункт 4.12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Як встановлено судом відмова нотаріуса у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом обумовлена саме тим, що [PERSON] не був зареєстрований разом з спадкодавцем, тобто після надання нотаріусу доказів постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] має можливість отримати свідоцтво про право на спадщину. Отже, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на зазначене у позові майно задоволенню не підлягають. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог. Оскільки позовну заяву задоволено частково, а саме тільки встановлено факт (позовна вимога немайнового характеру), судовий збір підлягає стягненню у розмірі 968,96 грн, тобто який було сплачено позивачем за позовну вимогу немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial