Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області в грудні 2025 року надійшла позовна заява Вінницької міської ради до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод користування власністю шляхом визнання договору іпотеки недійсним та скасування державної реєстрації обтяжень. Позивач просить суд усунути перешкоди Вінницькій міській територіальній громаді в користуванні комунальною земельною ділянкою площею 0,5475 га з кадастровим номером 0510100000:01:009:0076, розташованою по [ADDRESS] , шляхом визнання недійсним договору іпотеки № 3 65 від 11.03.2024, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:01:009:0076, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку № 54066290 та запису про обтяження № 54063997. Усунути перешкоди Вінницькій міській територіальній громаді в користуванні комунальною земельною ділянкою площею 0,5475га з кадастровим номером 0510100000:01:009:0077, розташованою по [ADDRESS] , шляхом визнання недійсним договору іпотеки № 365 від 11.03.2024, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:01:009:0077, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку № 5406773 8 та запису про обтяження № 54067420. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що територіальній громаді належить право комунальної власності на земельні ділянки, а орган місцевого самоврядування здійснює повноваження власника від її імені. Позивач зазначає, що 11 березня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у сумі 3 800 000 грн, що еквівалентно 100 000 доларів США, строком до 01 квітня 2024 року. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики того ж дня між сторонами укладено договір іпотеки № 365, посвідчений приватним нотаріусом, предметом якого є земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, розташовані у [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору іпотеки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено записи про обтяження (іпотеку та заборону відчуження) вказаних земельних ділянок. Разом з тим позивач посилається на те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2025 року у справі № 127/29963/24, яке набрало законної сили 29 травня 2025 року, встановлено, що земельні ділянки з вказаними кадастровими номерами вибули з комунальної власності територіальної громади поза її волею та з порушенням вимог законодавства, а тому були витребувані з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади. Позивач зазначає, що на підставі вказаного судового рішення 12 червня 2025 року за Вінницькою міською територіальною громадою зареєстровано право комунальної власності на спірні земельні ділянки. Незважаючи на це, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залишаються записи про іпотеку та обтяження, встановлені на підставі договору іпотеки від 11 березня 2024 року, що, на думку позивача, створює перешкоди у здійсненні ним повноважень власника, зокрема права розпорядження земельними ділянками. Позивач також вказує, що на момент укладення договору іпотеки існували обставини, які свідчили про незаконність набуття права власності на спірні земельні ділянки, зокрема здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо незаконного оформлення прав на земельну ділянку, а самі земельні ділянки були визнані речовими доказами та на них накладено арешт. Посилаючись на норми статей 203, 215, 216, 236, 391 Цивільного кодексу України, статті 17 Закону України «Про іпотеку», а також положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач просить суд: усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками шляхом визнання недійсним договору іпотеки № 365 від 11 березня 2024 року; скасувати записи про іпотеку та обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою суду від 08.12.2025 року було відкрите загальне позовне провадження у справі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Крупельницький В.Л. подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував. У відзиві зазначено, що позивач не є стороною договору іпотеки, а тому, на думку відповідача, не має права вимагати визнання його недійсним. Також відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним та неефективним, оскільки, як зазначено у відзиві з посиланням на практику Верховного Суду, оспорювання правочинів щодо спірного майна не є належним способом захисту у спорах про усунення перешкод у користуванні майном. У зв`язку з наведеним відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 10.02.2026 року було закрите підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник ВМР Вініцька Б.А. підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, будь-яких клопотань чи заяв від неї не надходило. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на викладене нижче. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого майнового чи немайнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування відповідного способу захисту суд повинен встановити, які саме права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені, та чи забезпечує обраний спосіб захисту їх ефективне відновлення. Спосіб захисту порушеного права має бути таким, що забезпечує реальне відновлення цього права, тобто є належним та ефективним, і гарантує особі можливість поновлення її правового становища (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником зобов`язання іпотекодержатель має право вимагати його виконання, а у разі невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частин першої, четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки можливе, зокрема, на підставі рішення суду або у позасудовому порядку за наявності передбачених законом підстав. Разом з тим частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено обов`язок іпотекодержателя до звернення стягнення направити іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення із зазначенням строку для його виконання та попередженням про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 зазначено, що недотримання вимог щодо належного направлення такої вимоги унеможливлює застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 вказано, що у разі порушення прав іпотекодавця внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки останній має право вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення, що є належним способом захисту відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України. Відповідно до статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, земля та інші природні ресурси, що перебувають у комунальній власності територіальних громад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно зі статтею 60 вказаного Закону територіальним громадам належить право комунальної власності на землю, а органи місцевого самоврядування здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами такої власності. Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. Таким чином, Вінницька міська рада, діючи від імені територіальної громади, є належним суб`єктом права на захист порушених прав комунальної власності, у тому числі шляхом звернення до суду (стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Судом встановлено, що 11.03.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 3 800 000,00 грн, що на день передачі коштів є еквівалентом 100 000,00 доларів США. Договір позики укладено строком до 01.04.2024 (на 20 днів). Пунктом 8 договору позики передбачено, що для забезпечення виконання зобов`язань Позичальник зобов`язується передати в іпотеку Позикодавцю нерухоме майно, а саме: земельні ділянки площею 0,5475 га з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Договір позики укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Водночас сторони погодили, що договір іпотеки буде укладено нотаріально одночасно з укладенням та підписанням договору позики. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 11.03.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. та зареєстрований у реєстрі за № 365. Предметом договору іпотеки є земельні ділянки площею 0,5475 га з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, цільове призначення для розміщення та експлуатації будівель та споруд промисловості, розташовані по [ADDRESS] , які належали Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договорів купівлі-продажу № 288 та № 289 від 07.02.2000. Зі змісту договору іпотеки вбачається, що одночасно з його посвідченням 11.03.2024 приватним нотаріусом накладено обтяження (заборону відчуження) на вказане нерухоме майно. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотекодержателем за договором іпотеки є [PERSON] . Разом з тим, рішенням Вінницького міського суду від 10.03.2025 у справі № 127/29963/24, яке набрало законної сили 29.05.2025, витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077. Судом у вказаній справі встановлено, що зазначені земельні ділянки вибули з комунальної власності поза волею власника на підставі неіснуючих правовстановлюючих документів та з порушенням вимог законодавства. 12.06.2025 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право комунальної власності Вінницької міської територіальної громади на вказані земельні ділянки. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи. Незважаючи на відновлення права власності територіальної громади, договір іпотеки від 11.03.2024 є чинним, а в Державному реєстрі речових прав містяться відомості про обтяження спірних земельних ділянок. Таким чином, існування договору іпотеки та відповідного обтяження створює перешкоди у здійсненні Вінницькою міською радою права власності на спірні земельні ділянки, зокрема щодо їх вільного володіння, користування та розпорядження. Крім того, на момент укладення договору іпотеки вже здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023020010000379 від 16.03.2023 за фактами незаконного оформлення прав на зазначену земельну ділянку, у межах якого спірні земельні ділянки визнано речовими доказами. Слідчим суддею на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 18.03.2024 у справі № 127/8796/24 на зазначені земельні ділянки накладено арешт. За таких обставин укладення договору іпотеки та існування обтяження на спірні земельні ділянки об`єктивно перешкоджає власнику у здійсненні повного обсягу правомочностей власника, що є підставою для захисту права шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Суд також враховує принцип правової визначеності як складову верховенства права, відповідно до якого остаточне судове рішення не може бути поставлене під сумнів. Таким чином, на момент укладення договору іпотеки [PERSON] не мала належного та законного права власності на спірні земельні ділянки, оскільки таке право було набуте на підставі недійсних (фактично неіснуючих) документів, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Попри це, у пункті 3.1 договору іпотеки Іпотекодавець засвідчив наявність у нього права власності на предмет іпотеки, а також відсутність будь-яких обтяжень, спорів чи претензій третіх осіб (пункти 3.2, 3.3 договору). Як встановлено судом, такі твердження не відповідають дійсності, оскільки на момент укладення договору вже здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо незаконного вибуття відповідної земельної ділянки, а самі земельні ділянки були предметом правового спору. Відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, за яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами у порядку, встановленому законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, що виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права та обов`язки іпотекодавця й іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому порядку. Відповідно до частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити закону, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, встановлених законом на момент його вчинення. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути іншій стороні все одержане за таким правочином, а у разі неможливості такого повернення відшкодувати його вартість. Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Положеннями судової практики роз`яснено, що вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як стороною правочину, так і іншою заінтересованою особою, права якої порушено його вчиненням. Отже, право на звернення з таким позовом залежить від наявності порушення прав чи інтересів особи відповідним правочином. Відповідно до статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник здійснює ці правомочності на власний розсуд. Разом з тим, іпотека як обтяження обмежує право власника у здійсненні правомочності розпорядження майном. Обтяження нерухомого майна виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та є офіційним підтвердженням такого обмеження. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на те, що спірний договір іпотеки безпосередньо стосується майна, яке належить територіальній громаді, та створює обмеження у здійсненні правомочностей власника, такий договір порушує права позивача як власника майна. При цьому, якщо власник володіє майном, але стикається з перешкодами у користуванні або розпорядженні ним, належним способом захисту є негаторний позов. У даному випадку позивач є власником земельних ділянок та звернувся до суду з вимогою про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном, що є належним способом захисту. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав та їх обтяжень. Частиною третьою статті 26 цього Закону передбачено, що у разі визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію, відповідні права та обтяження підлягають припиненню, а записи в реєстрі скасуванню з відновленням попереднього стану. Отже, у разі визнання недійсним договору іпотеки сторони повинні бути приведені у первісний стан, а відповідні записи про іпотеку та обтяження у Державному реєстрі речових прав підлягають скасуванню. З урахуванням наведеного, звернення позивача до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом визнання договору іпотеки недійсним та скасування обтяження є належним та ефективним способом захисту порушеного права власності. Оскільки [PERSON] фактично не була законним власником спірних земельних ділянок, передача такого майна в іпотеку суперечить вимогам закону, що свідчить про невідповідність правочину вимогам статті 203 ЦК України, а відтак є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення. Суд також враховує, що внаслідок укладення спірного договору іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження у вигляді іпотеки та заборони відчуження, що обмежує право власника на розпорядження майном. Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном, а згідно з правовою позицією Конституційного Суду України іпотека обмежує саме право розпорядження майном. Отже, наявність обтяження у вигляді іпотеки створює перешкоди у здійсненні територіальною громадою повного обсягу правомочностей власника щодо спірних земельних ділянок. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Такий спосіб захисту відповідає правовій природі негаторного позову. Враховуючи, що Вінницька міська рада є власником спірних земельних ділянок, але обмежена у праві розпорядження ними через існування обтяження, суд дійшов висновку, що позивач обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права. Крім того, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання правочину недійсним відповідні обтяження підлягають припиненню та скасуванню, а записи в Державному реєстрі приведенню у стан, що існував до їх внесення. Таким чином, з огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що договір іпотеки № 365 від 11.03.2024 укладений з порушенням вимог закону, порушує права та законні інтереси територіальної громади як власника майна, створює перешкоди у здійсненні права власності, а відтак підлягає визнанню недійсним з одночасним скасуванням відповідних записів про іпотеку та обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Представник відповідача [PERSON] у свою чергу обґрунтовують свою позицію тим, що станом на дату укладення оскаржуваних договорів у реєстрі нерухомого майна був відсутній реєстраційний запис про іпотеку майна. При оцінці цих доводів сторін суд дійшов до викладених нижче висновків. У відповідності до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку. У відповідності до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Крім того, суд відхиляє заперечення відповідача викладенні у відзиві, де містяться твердження про нібито відсутність у позивача правових підстав для пред`явлення позову, а також посилається на постанову Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18, де суд констатував, що оскарження договорів та інших правочинів щодо спірного нерухомого майна не є ефективним способом захисту прав власника. Суд вважає ці заперечення необґрунтованими, оскільки наведена практика стосується іншої категорії справ, де позивач не є власником майна та не ставить завдання усунути перешкоди у користуванні ним. У даній справі позивачем є Вінницька міська рада, яка здійснює права територіальної громади як власника спірних земельних ділянок; предметом позову є усунення реальних перешкод у користуванні земельними ділянками, створених недійсним договором іпотеки та відповідними записами у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнання договору іпотеки недійсним та скасування записів у Державному реєстрі є ефективним та належним способом захисту порушеного права власника, що підтверджується нормами ст. 15, 16 ЦК України та ст. 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, заперечення відповідача щодо нібито відсутності правових підстав позову не впливають на обґрунтованість позовних вимог, оскільки фактичні та правові обставини справи відрізняються від тих, що розглядалися у наведеній відповідачем постанові Верховного Суду. Суд відхиляє відзив представника відповідача [PERSON] [PERSON] як необґрунтований щодо правових підстав позову та залишає позовні вимоги без змін. Отже суд, підсумовуючи вищевикладене, встановив, що позовні вимоги Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні комунальною земельною ділянкою площею 0,5475 га з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, розташованою по [ADDRESS] , шляхом визнання недійсним договору іпотеки № 365 від 11.03.2024 та скасування відповідних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є обґрунтованими. Матеріали справи свідчать, що 11.03.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, а на забезпечення виконання зобов`язань за цим договором того ж дня укладено договір іпотеки № 365, предметом якого були спірні земельні ділянки. Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На момент укладення договору іпотеки [PERSON] не мала належного права власності на земельні ділянки, оскільки воно було набуте на підставі недійсних документів, що підтверджено рішенням Вінницького міського суду від 10.03.2025 у справі № 127/29963/24, яке набрало законної сили 29.05.2025, та згідно з яким земельні ділянки були витребувані на користь територіальної громади. Незважаючи на відновлення права комунальної власності, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залишаються записи про іпотеку та обтяження, що створює перешкоди у здійсненні повного обсягу правомочностей власника, зокрема щодо володіння, користування та розпорядження земельними ділянками (ст. 316, 317, 319 ЦК України, ст. 391 ЦК України). Договір іпотеки укладено з порушенням вимог законодавства, зокрема: предмет іпотеки переданий особою, яка не мала належного права власності на земельні ділянки (ст. 203, 215, 216, 236 ЦК України); фактично предмет іпотеки перебував під арештом у межах кримінального провадження № 12023020010000379 від 16.03.2023; на момент укладення договору проводилось досудове розслідування щодо незаконного оформлення прав на земельні ділянки, що свідчить про відсутність законних підстав для відчуження майна. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», визнання договору іпотеки недійсним є підставою для припинення іпотеки та скасування відповідних записів у Державному реєстрі речових прав. Наявність обтяження у вигляді іпотеки створює реальні перешкоди у здійсненні територіальною громадою правомочностей власника, тому звернення позивача з вимогами про усунення перешкод шляхом визнання договору іпотеки недійсним та скасування обтяження є належним і ефективним способом захисту порушеного права (ст. 15, 16 ЦК України, ст. 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Суд дійшов висновку, що договір іпотеки № 365 від 11.03.2024 укладено з порушенням вимог закону, порушує права територіальної громади як власника майна, створює перешкоди у здійсненні правомочностей власника та підлягає визнанню недійсним з одночасним скасуванням відповідних записів про іпотеку та обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів в рівних частинах на користь ВМР судовий збір у розмірі 6056 грн. 00 коп.

Outcome: approved