Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У серпні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на доньку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 143 812,45 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 250,00 грн. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідач, який на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2009 року зобов`язаний щомісячно сплачувати їй аліменти у частці від свого доходу (заробітку) на спільну неповнолітню дочку, належним чином не виконує це зобов`язання, чим допустив виникнення заборгованості у розмірі 145 756,72 грн, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 26 червня 2023 року у виконавчому провадженні № [NUMBER], тому відповідно до вимог статті 196 СК України вона має право на отримання неустойки (пені), розмір якої за період з червня 2022 року по липень 2023 року за її обрахунками складає 143 812,45 грн і становить 100 % боргу по аліментам, розрахованого щодо кожного чергового платежу окремо.. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2025 відкрито провадження у даній справі після її направлення на новий розгляд постановою Верховного Суду від 22.10.2025. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 12.12.2025 представник позивача подав клопотання, у якому просить розглядати справу за правилами загального позовного провадження (або з викликом сторін), посилаючись на необхідність виконання вказівок Верховного Суду щодо перевірки правильності розрахунку пені, що потребує надання пояснень та, можливо, витребування додаткових даних. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвали в вересні 2009 року. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2009 року стягнуто [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на доньку [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 березня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі вказаного рішення суду 12 травня 2009 року видано виконавчий лист № 2-2363/09, примусове виконання якого здійснюється Святошинським ВДВС у м. Києві у межах виконавчого провадження № [NUMBER]. Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним державним виконавцем Бистрицькою Т.В. у виконавчому провадженні № [NUMBER], загальний розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів станом на 26 червня 2023 року складає 145 756,72 грн. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Суд дійшов висновку, що вина [PERSON] у простроченні сплати аліментів об`єктивно наявна та вбачається з матеріалів справи, оскільки останній знав про існування, як судового рішення про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дочки, так і виконавчого провадження з приводу стягнення з нього аліментів, а також нерегулярно здійснював платежі в рахунок погашення боргу по аліментам. Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається саме на боржника. Посилання апеляційної скарги на те, що вини відповідача у несвоєчасній сплаті аліментів немає є голослівними і не заслуговують на увагу. Платник аліментів зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку своїх дітей. Відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. З матеріалів справи вбачається, що протягом всього спірного періоду з червня 2022 року по липень 2023 року включно відповідач несвоєчасно та не повному обсязі здійснював сплату аліментів на користь позивачки, внаслідок чого утворилася сума боргу по щомісячним платежам. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів державного виконавця Бистрицької Т.В. від 26 червня 2023 року загальний розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів на користь позивачки станом на 26 червня 2023 року складав 145 756,72 грн. Також в цьому розрахунку зазначено, що згідно довідки-розрахунку від 15 червня 2022 року заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 червня 2023 року становила 92 408,97 грн (а.с. 12). 10 жовтня 2023 року державним виконавцем Бистрицькою Т.В. в межах виконавчого провадження № [NUMBER] складено ще один розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, в якому на підставі поданих боржником документів про сплату аліментів здійснено перерахунок боргу та визначено, що станом на червень 2023 року ця сума складала 137 256,72 грн. Також в цьому розрахунку вказано, що згідно довідки-розрахунку від 15 червня 2022 року заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 червня 2023 року становила 92 408,97 грн (а.с. 66). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, та дійшла висновку, що пеня за прострочення сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18). Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Згідно із частиною першою ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Аналізуючи надані докази, суд приходить до висновку, що вина [PERSON] у простроченні сплати аліментів є доведеною та об`єктивно підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що відповідач, достовірно знаючи про наявність рішення суду про стягнення аліментів та відкрите виконавче провадження № [NUMBER], діяв недобросовісно. Зокрема, матеріали справи свідчать, що у спірний період відповідач або повністю ухилявся від виконання свого обов`язку, або здійснював платежі нерегулярно та не в повному обсязі, що не покривало навіть поточних нарахувань. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості покладається на боржника. Проте [PERSON] не надав суду доказів наявності поважних причин , які б перешкоджали йому виконувати зобов`язання. Навпаки, факт внесення лише часткових сум підтверджує, що відповідач мав фінансову можливість здійснювати оплату, проте свідомо надавав перевагу іншим витратам над забезпеченням потреб власної дитини. Така поведінка відповідача свідчить про наявність його вини у формі необережності або умислу, оскільки він, усвідомлюючи періодичний характер платежів, допустив накопичення значної заборгованості. Оскільки аліменти є власністю дитини , їх несвоєчасна або неповна сплата порушує право дитини на належний рівень життя. При винесенні рішення суд враховує процесуальну історію розгляду даної справи та висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 грудня 2023 року позов було задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року рішення суду першої інстанції скасувано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну оплату аліментів на утримання дитини задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 43 647,75 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з червня 2022 року по липень 2023 року. Постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року в частині стягнення неустойки (пені) у сумі 100 164 грн 70 коп. скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Водночас відмова у частині вже стягнутої суми пені в розмірі 43 647,75 грн судове рішення набрало законної сили та не було скасоване судом касаційної інстанції, що свідчить про остаточне підтвердження вини відповідача у простроченні платежів у межах цих сум. Щодо решти позовних вимог у розмірі 100 164,70 грн, які були предметом нового розгляду, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 196 СК України, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Суд враховує роз`яснення Верховного Суду про те, що пеня є санкцією за ухилення від виконання батьківського обов`язку. Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається саме на боржника. Проте, під час розгляду справи відповідач [PERSON] не надав жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували розрахунок, наданий позивачем [PERSON] . Відповідачем не було подано контррозрахунку, який би базувався на інших вихідних даних або свідчив про арифметичні помилки позивача. Таким чином, позиція позивача щодо наявності заборгованості у розмірі 145 756,72 грн та відповідного розміру пені у сумі 143 812,45 грн (що становить 100% боргу по кожному місячному платежу) є обґрунтованою та не спростованою. Суд, самостійно перевіривши розрахунок позивача за кожен місяць прострочення окремо (відповідно до формули: заборгованість за місяць х кількість днів прострочення х 1%), встановив його відповідність вимогам закону та принципу розумності. Оскільки сукупний розмір нарахованої пені за кожен із прострочених платежів за період з червня 2022 по липень 2023 року не перевищує розміру заборгованості, на яку вона нараховується, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що сума 43 647,75 грн вже була остаточно стягнута попереднім судовим рішенням, за результатами нового розгляду підлягає стягненню решта суми неустойки у розмірі 100 164,70 грн. З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги повністю, оскільки відповідач не скористався своїм процесуальним правом на спростування доводів позивача та не довів відсутність своєї вини у тривалому порушенні прав дитини на належне утримання. З огляду на тривалість прострочення та системний характер недоплат, суд вважає, що застосування санкції у вигляді неустойки (пені) в повному обсязі є співмірним із порушенням, вчиненим відповідачем. Судові витрати у справі, що складаються із судового збору в сумі 1073,60 грн., суд покладає на відповідача, відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. Щодо вимог сторони позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного. Згідно вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До позовної заяви стороною позивача додано додаткову угоду №1 до договору №28-АО/23-Ф про надання професійної правничої (правової) допомоги від 26.07.2023 р., та акт виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги №28-АО/23-Ф від 26.07.2023. Таким чином, суд вважає, що обґрунтований розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу складає 11250 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved