Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

20.01.2026 представник позивачки адвокат Цап В.О., в інтересах позивачки [PERSON] , звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 19.11.2020 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Старосамбірським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), за актовим записом №66. Від шлюбу мають спільну дитину: [PERSON] , [INFO] . Представник позивачки вказує, що в нетривалий період спільного проживання нормальні стосунки у сторін повноцінно не склались, відповідач багато часу після роботи проводив самостійно, не повідомляв як він проводить свій час, фінансово чи будь-як інше матеріально не допомагав, не цікавився розвитком дитини, безпричинно ревнував, на данний час перебуває за кордоном і проживає з іншою жінкою. [PERSON] вказує, що втратила почуття любові до [PERSON] , спільного господарства вони не ведуть, спільний побут відсутній, тривалий час, приблизно два роки, проживають окремо. На думку позивачки, подальше спільне життя з відповідачем неможливе і суперечитиме їх інтересам та інтересам спільної дитини. Сторони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач почав нехтувати сімейними цінностями, тому між ними постійно виникали сварки, свідком яких нерідко була дитина, що негативно впливає на її психічний стан. [PERSON] зазначає, щофактично шлюбні відносини припинені, тому надання строку на примирення не виправить стан відносин, а лише їх погіршить та продовжить перебіг у часі. Позивачка не має наміру бути в зареєстрованому шлюбі з чоловіком, з яким не бажає сумісно проживати у майбутньому. Сторони проживають окремо тривалий час, не спілкуються, не підтримують ніяких стосунків. Майнових спорів на даний час у сторін немає. Спору щодо місця проживання дитини немає, після розірвання шлюбу, їх спільна дитина проживатиме разом з позивачкою. [PERSON] вказує, що відповідач працює, отримує заробіну плату, фізично здоровий і майнової допомоги з її боку після розірвання шлюбу не потребує. На утримання їх спільної дитини позивачка бажає стягувати з відповідача аліменти, оскільки в добровільному порядку останній такої допомоги не надає.З огляду на наведене, представник позивачки адвокат Цап В.О. просить суд розірвати шлюб, укладений між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , не вживати заходів щодо примирення, оскільки такі суперечитимуть моральним засадам суспільства, стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] , аліменти на утримання їх спільної дитини дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, від дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у сумі 1064,96 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2026 справу передано для розгляду судді Клімченку М.І. Ухвалою судді від 04.02.2026 відкрито провадження у даній справі та ухвалено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Цап В.О. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивачки надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі позивачки та її представника, проти винесення заочного рішення заперечень не мають, просили не вживати заходи щодо примирення подружжя та задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд визнав за можливе ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають між собою у шлюбі, який зареєстровано 19 листопада 2020 року у Старосамбірському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), за актовим записом №66, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 19 листопада 2020 року (а.с.30). За час шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] ,що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.02.2022 (а.с.27). Як слідує із викладених у позовній заяві пояснень позивачки, вона втратила почуття любові до відповідача, подальше збереження шлюбу вважає неможливим, сторони не підтримують шлюбні відносини, не проживають разом, не ведуть спільного господарства. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, примирення з відповідачем не бажає. Відповідач позовні вимоги підтримав. Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що сторони подружнім життям не проживають тривалий час, приблизно два роки, на даний час спільного господарства не ведуть, сімейне життя у сторін не склалося через втрату почуття взаємної любові, фактичного припинення спільних зобов`язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім`ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності один перед одним. Частиною 1 статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною першою статті 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до положень статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги стійке волевиявлення позивачки щодо розірвання шлюбу з відповідачем та встановлені судом обставини, які в своїй сукупності свідчать про те, що сім`я сторін розпалася остаточно і зберегти її неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, суд прийшов до переконання, що шлюб, при таких обставинах, слід розірвати, а тому позов у цій частині підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги стосовно стягнення аліментів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положенням частини 2 статті 51 Конституції України закріплено конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 СК України). Положеннями статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тлумачення положень статті 180 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано. Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи вищенаведені норми, оскільки обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дитину, то є всі підстави для стягнення з відповідача, як батька дитини, аліментів на утримання його дитини до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 183 СК України вказано, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до вимог статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 173/2312/18 Верховний Суд виклав правовий висновок, в якому вказав, що батько дитини зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що матеріали справи не містять належних доказів матеріального становища відповідача, які б свідчили про те, що останній не має можливості сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі, а також ту обставину, що відповідач визнав заявлений позивачкою розмір аліментів. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення закону та встановлені судом обставини справи, зокрема, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який є працездатним, тобто, такий може бути працевлаштований та отримувати дохід не менше встановленої законом мінімальної заробітної плати, суд вважає можливим позовні вимоги в частині стягнення аліментів задовольнити та визначити відповідачу [PERSON] аліменти на утримання його доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, від дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, які, на думку суду, будуть достатніми для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини та відповідатимуть гарантованому законом розміру аліментів на утримання дитини. Згідно вимог частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виходячи з вимог статті 430 ЦПК України, суд вважає, що слід допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи наведені норми чинного законодавства та визнання позову відповідачем, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів підлягає до задоволення. Судові витрати відносяться на рахунок відповідача відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved