Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Представник позивача адвокат Снітко В.А., в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання матері. Вказав, що 24.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. В період перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Представник позивача зазначив, що діти проживають з позивачем та перебувають впродовж останніх трьох місяців на її утриманні. Відповідач участі в утриманні дітей та позивача, яка є людиною з інвалідністю ІІІ групи, не приймає. Матеріальний стан позивача є вкрай нужденним, вона не працює та здійснює догляд за двома малолітніми дітьми, постійно витрачає кошти на лікування, що перебільшує отриманий нею фактичний розмір пенсії, який вона отримує. Представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача кошти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, а також стягнути судові витрати, а саме: судовий збір та витрати на правничу допомогу. Відповідно до ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області від 22.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу [PERSON] надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі на адресу реєстрації рекомендованим листом з повідомленням, яку відповідач отримав 26.01.2026, про що свідчить підпис в рекомендованому повідомленні про отримання поштового відправлення. Відповідач у визначений ухвалою суду строк ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, до суду не подав. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст.178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При цьому, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 24 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , у виконавчому комітеті Довжоцької сільської ради Ямпільського району Вінницької області зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , актовий запис №3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , виданого 24.09.2017 виконавчим комітетом Довжоцької сільської ради Ямпільського району Вінницької області (а.с.7). Із копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, серія 12 ААГ №334300 встановлено, що 22.03.2023 [PERSON] встановлено третю групу інвалідності на строк до 1 квітня 2026 року. Протипоказано помірне (значне) фізичне, динамічне і статичне навантаження, шкідливі умови праці (а.с.8). Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України. Відповідно до частин 1-3 ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи. У постанові Верховного Суду від 24.06.2021 року у справі № 759/6629/19 наведено правовий висновок, згідно якого чинне законодавство у ч. 2 ст. 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати. Згідно наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що позивач отримала ІІІ групу інвалідності за час перебування у шлюбі із відповідачем та відповідно до приписів ч.3 ст. 75 СК України позивач вважається непрацездатною. Разом з тим позивач, звертаючись до суду з цими вимогами, не довела наявності в неї дійсної потреби в матеріальній допомозі. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду про відповідність Конституції України (конституційність) ч.4 ст.75 СК України (справа за №1-1/2023(72/23)) від 29.10.2024 року зазначено, що потребу в матеріальній допомозі за наявності спору слід визначати в судовому порядку у кожному конкретному випадку у спосіб зіставлення доходів і витрат позивача та відповідача, а також перебування в особи (відповідача) на утриманні інших осіб (батьків, дітей від інших шлюбів тощо), що дасть можливість повною мірою визначити матеріальну потребу одного з подружжя і можливості іншого з подружжя в наданні утримання (аліментів) та забезпечить тому з подружжя, хто є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, можливість її отримати, а призначення особі відповідної пенсії або іншої соціальної виплати не може залежати від виплат, які здійснює один із подружжя на утримання іншого з подружжя. Призначення державою соціальних виплат не може впливати на призначення аліментів на утримання одного з подружжя або ж виключати можливість такого призначення. Протилежне унеможливлює врахування судом усіх особливостей конкретної життєвої ситуації. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища. До уваги приймається отримання пенсії, державних пільг, субсидій, наявність майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності не зумовлює виникнення обов`язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги (постанова ВС від 28.11.2018 р. у справі № 676/5118/16-ц). Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи та відповідно користується рядом наданих державою пільг, в тому числі пільгами у сфері медицини. Крім цього, українці, яким встановлена III група інвалідності, мають право на підтримку від держави. Відповідно до статті 32 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, яким встановлено інвалідність III групи, мають право на пенсію по інвалідності за наявності від 1 до 14 років страхового стажу залежно від віку особи на час, коли її визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, або ж від часу звернення за призначенням пенсії. Особи, які є інвалідами 3 групи і не мають права на пенсію по інвалідності або державну допомогу в зв`язку з інвалідністю, мають право на державну соціальну допомогу, розмір якої становить 60% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до п.27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, що була чинною під час встановленню позивачу групи інвалідності, визначено, що підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту. Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені. Особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Отже, встановлення відповідачу ІІІ групи інвалідності не свідчить про наявність у [PERSON] важкої хвороби чи серйозних фізичних вад зі здоров`ям, які б значно утруднювали їй можливість працевлаштуватися та заробляти кошти. Відповідно до ч.3 ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На переконання суду, всупереч ст.ст.76-81 ЦПК України, позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував розмір витрат, необхідних їй на проживання та лікування та/або витрат вже понесених нею на лікування, що в свою чергу унеможливлює встановлення дійсності потреби [PERSON] у матеріальній допомозі. Крім цього, суд також враховує матеріальне становище відповідача, стосовно якого відсутні відомості про те, що він є працездатним, немає на утриманні інших осіб та може надавати матеріальну допомогу дружині, яка є особою з інвалідністю ІІІ групи, в розумінні ст.75 СК України. Таким чином позивачем також не доведена та обставина, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed