Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

У травні 2025 р. позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що з грудня 2024 р. працював на посаді директора ДП «Недригайлівський лісгосп». З ним було укладено контракт терміном на 5 років, яким передбачено випадки припинення контракту. 1 квітня 2025 р. через необхідність виконання бойових завдань у ДФТГ № 1 була написана заява про звільнення з посади з 8 квітня 2025 р. за угодою сторін та розірвання контракту. У зв`язку з відсутністю правової обізнаності [PERSON] не було відомо про право на увільнення від виконання посадових обов`язків і збереження робочого місця, а тому через ці обставини в подальшому він подав заяву про відкликання своєї заяви про звільнення. Одночасно з відкликанням заяви про звільнення подав заяву від 07.04.2025 р. про увільнення від виконання посадових обов`язків у зв`язку з необхідністю виконання бойових завдань у ДФТГ № 1. З 28 січня 2023 р. був укладений контракт добровольця територіальної громади. Інспектору з кадрів СОКАП «Сумиоблагроліс» було надано копію контракту. Таким чином, відповідачу було відомо, що позивач є членом ДФТГ, тому на нього поширюються гарантії, передбачені частиною другою статті 24 Закону України «Про основи національного спротиву». Приступивши до виконання бойових завдань з 01.04.2025 р. та продовжуючи їх виконувати, 10 квітня 2025 р. йому зателефонували з пошти та попрохали приїхати отримати лист. З листа стало відомо, що 8 квітня 2025 р., відповідно до наказу від 7 квітня 2025 р. № 9-к, [PERSON] було звільнено з посади за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Тобто генеральним директором замість наказу про увільнення було прийнято протиправне рішення про звільнення позивача. Вважає наказ незаконним. Звільняючи позивача з посади, відповідач не врахував, що позивач є добровольцем, і враховуючи положення статті 119 КЗпП України, за ним зберігається місце роботи. Це свідчить про наявність підстав для поновлення його на посаді, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Уточнивши позовні вимоги, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора від 7 квітня 2025 р. № 9-к про звільнення директора ДП «Недригайлівський лісгосп» Михайлика В. М.; поновити [PERSON] на посаді директора ДП «Недригайлівський лісгосп» з 8 квітня 2025 р., стягнути з ДП «Недригайлівський лісгосп» заробітну плату за час вимушеного прогулу до винесення судом рішення про поновлення на роботі. Ухвалою суду від 19 травня 2025 р. відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 09.09.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Ухвалою від 6 листопада 2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У відзиві на позовну заяву відповідач СОКАП «Сумиоблагроліс» із позовом не погодився, зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, передбачений частиною 2 статті 233 КЗпП. Наказ про звільнення позивачу було вручено 8 квітня 2025 р. через месенджери Viber та WhatsApp на два номери телефону позивача. Тому зазначає про наявність підстав для залишення без розгляду позовної заяви. Наказ про звільнення на додаток до повідомлень у месенджерах було направлено 8 квітня 2025 р. засобами поштового зв`язку та отримано позивачем 9 квітня 2025 р. Зазначає, що позивачем була подана заява про звільнення за угодою сторін. На підставі вказаної заяви прийнято наказ про звільнення, і після прийняття зазначеного наказу позивачем була подана заява про відкликання заяви про звільнення, на яку відповідачем не було надано погодження. Оскільки законодавчі підстави для скасування вже прийнятого наказу були відсутні, наказ про звільнення прийнятий у відповідності з вимогами законодавства. Звільнення відбувалося на підставі погодження Сумської обласної ради. Погодження скасування вже прийнятого наказу від Сумської обласної ради до відповідача не надходило. Після прийняття наказу про звільнення відповідач не мав права приймати рішення про увільнення за заявою позивача. Спростовує мотиви відкликання заяви через «відсутність правової обізнаності» тим, що [PERSON] неодноразово та не один рік користувався правом на увільнення від виконання посадових обов`язків зі збереженням робочого місця, що підтверджується наданими відповідачем наказами. У відзиві на позовну заяву відповідач ДП «Недригайлівський лісгосп» із позовом не погодився, зазначивши, що [PERSON] був ознайомлений з оскаржуваним наказом 8 квітня 2025 р., строк на звернення з позовом було пропущено, заяву про поновлення пропущеного строку позивач не подав. Зазначає, що припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є самостійною підставою, яка відрізняється від розірвання договору з ініціативи власника або працівника тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк. Саме з цих підстав анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це власника та працівника. Оскаржуваний наказ прийнятий у межах та у спосіб, передбачений законодавством, що виключає підстави для його скасування. У відповіді на відзив СОКАП «Сумиоблагроліс» представник позивача зазначив, посилаючись на частину 3 статті 29 КЗпП, що між сторонами не було домовленості про направлення кадрових або інших документів будь-якими альтернативними способами, в тому числі через месенджери. Місячний строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення; вона отримана позивачем 9 квітня 2025 р., а позов подано 9 травня 2025 р., тобто у передбачений законом строк. Зазначив, що визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення. Відсутність належного волевиявлення свідчить про відсутність підстав для висновку про намір працівника звільнитись саме за угодою сторін. Як слідує з заяви позивача, на ній міститься віза керівника та погодження від 05.04.2025 р. Із зазначеної заяви слідує, що станом на 5 квітня відповідач не мав погодження Сумської обласної ради, у той час як погодження обласної ради датоване напередодні - 04 квітня 2025 р. Погодження не містить конкретно вказаної дати звільнення. Станом на дату звільнення строк дії контракту не закінчився. [PERSON] подав заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін та заяву про увільнення у зв`язку з необхідністю виконання бойових завдань. Враховуючи час та місце написання заяви, відсутність обставин, які вимагали звільнення, та поведінку позивача, необхідно дійти висновку про відсутність домовленості між сторонами щодо припинення трудового договору за взаємною згодою. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала із зазначених підстав. Додатково пояснила, що 4 квітня 2025 р. позивач виконував обов`язки з несення військової служби, а тому в цей час його не мали права звільняти. Зазначила, що копії наказів про увільнення позивача є неналежними та недопустимими доказами, оскільки невідоме джерело їх походження; накази були винесені відносно позивача як інженера. Позивач, будучи керівником підприємства, вважав, що проходження служби в ДФТГ перешкоджатиме здійсненню посадових обов`язків. При звільненні відповідачем було порушено положення ст. 119 КЗпП в частині звільнення позивача в день, коли він перебував на військовій службі. Лист про погодження звільнення позивача був отриманий ДП «Недригайлівський лісгосп» пізніше, ніж була отримана заява про увільнення позивача та про відкликання заяви про звільнення. Позивач мав бути звільнений 08.04.2025 р., а був звільнений фактично 9 квітня 2025 р. Представники відповідачів у судовому засіданні пояснили, що на час подання заяви про відкликання заяви на звільнення, заява на звільнення вже була реалізована. Позивач не міг не знати процедуру увільнення, оскільки до цього 11 разів за його заявою був увільнений від виконання обов`язків у зв`язку з проходженням служби в ДФТГ. На візі керівника на заяві про звільнення помилково проставлена дата 5 квітня 2025 р. (субота - неробочий день), фактично заява була візована 4 квітня 2025 р. На час звільнення позивача він не перебував на військовій службі, оскільки наказ про увільнення не видавався. Просили відмовити в задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що наказом від 20 грудня 2024 р. директора СОКАП «Сумиоблагроліс» № 96-к [PERSON] призначено на посаду директора ДП «Недригайлівський лісгосп» (а.с. 13). 20 грудня 2024 р. між позивачем та роботодавцем укладено контракт. Пунктом 5.2 контракту визначено, що він припиняється в тому числі за угодою сторін (а.с. 21). 28 січня 2023 р. позивач уклав контракт добровольця територіальної оборони ДФТГ № [NUMBER] (а.с. 1112). 1 квітня 2025 р. позивач звернувся до роботодавця із заявою про звільнення 8 квітня 2025 р. за згодою сторін. На заяві міститься резолюція керівника «відділу кадрів до наказу» та погодження, датоване 5 квітня 2025 р. (а.с. 45). 04.04.2025 СОКАП Сумиоблагроліс направило голові Сумської обласної ради заяву, у якій, враховуючи Порядок організації управління комунальними підприємствами, закладами та установами, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Сумської області, затвердженого рішенням Сумської обласної ради від 10.11.2023, просило погодити звільнення позивача із займаної посади (а.с. 149) 7 квітня 2025 р. позивач подав роботодавцю заяву про відкликання заяви про звільнення, у якій зазначив, що 1 квітня 2025 р. ним через необхідність виконання бойових завдань у ДФТГ № 1 була написана заява на звільнення за угодою сторін. Проте згоди на його звільнення досягнуто з роботодавцем не було. Зважаючи на відсутність правової обізнаності в питанні захисту членів ДФТГ, йому не було відомо про право на увільнення зі збереженням робочого місця. У зв`язку з викладеним повідомив про відкликання своєї заяви. На заяві міститься відбиток штемпеля вхідної поштової кореспонденції (відповідача, що не заперечується сторонами у справі) № 229 від 7 квітня 2025 р. (а.с. 30). В цей же день позивач подав заяву про увільнення його від виконання посадових обов`язків директора з 7 квітня 2025 р. зі збереженням робочого місця та середнього заробітку у зв`язку з виконанням бойових завдань у ДФТГ № 1. На заяві є відбиток штемпеля реєстрації вхідної кореспонденції (відповідача, що не заперечується сторонами у справі) № 230 від 7 квітня 2025 р. Листом Сумської міської ради від 4 квітня 2025 р. за результатами розгляду звернення щодо погодження звільнення з посади позивача таке звільнення погоджено головою Сумської обласної ради. На копії вказаного листа є відбиток печатки вхідної кореспонденції (відповідача, що не заперечується сторонами у справі) від 07.04.2025 р. № 237 та резолюція керівника «до наказу». Наказом від 7 квітня 2025 р. № 9-к СОКАП «Сумиоблагроліс» [PERSON] звільнено з посади директора ДП «Недригайлівський лісгосп» 8 квітня 2025 р. за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 26). 8 квітня 2025 р. позивачу пріоритетним листом з описом вкладення було направлено копію наказу про звільнення та лист про погодження. Вказаний лист позивач отримав 9 квітня 2025 р. (а.с. 46). Як вбачається зі скріншотів, абоненту « [PERSON] » . 8 квітня 2025 р. у месенджері було направлено абонентам [PERSON] та [PERSON] копії наказу про звільнення та листа-погодження (а.с. 47-48). Відповідно до довідки ДФТГ № 1 від 5 травня 2025 р., позивач з 7 квітня 2025 р. по 30 квітня 2025 р. щоденно ніс службу по виконанню завдань територіальної оборони у воєнізованому підрозділі (а.с. 9). Відповідачем надано 11 копій наказів ДП «Охтирський лісгосп», якими позивач, будучи головним інженером ДП «Охтирський лісгосп», був увільнений від роботи у зв`язку з виконанням обов`язків добровольця ДФТГ на певний час. Ці накази приймалися у періоді з 29 грудня 2023 р. по 1 жовтня 2024 р. Відповідно до копії табелю обліку робочого часу ДП Недригайлівський лісгосп позивач 1-4, 7 квітня обліковувався як такий, що перебував на роботі, 08.04.2025 був відсутній з нез`ясованих причин. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення та згоди відповідача на її звільнення шляхом видачі відповідного наказу. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Отже, анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін може мати місце лише за взаємної згоди на це роботодавця і працівника. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 та у постановах Верховного Суд: від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17, від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19, від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18, від 17.09.2025 у справі № 447/1389/24. За обставинами даної справи позивач 1 квітня 2025 р. подав заяву про звільнення за угодою сторін з визначеною датою звільнення: з 8 квітня 2025 р. Ця заява була візована керівником та погоджена з Сумською обласною радою 4 квітня 2025 р. (лист надійшов до відповідача 7 квітня 2025 р. з реєстраційним номером № 237). На підставі досягнутої домовленості 7 квітня 2025 р. видано наказ № 9-к про звільнення з 8 квітня 2025 р. за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Заява про відкликання заяви про звільнення та заява про увільнення від виконання посадових обов`язків надійшли до відповідача 7 квітня 2025 р. та були зареєстровані раніше, ніж було зареєстровано лист - погодження Сумської обласної ради на звільнення позивача (реєстраційні номери 229 та 230 відповідно). Однак вказана обставина не впливає на правомірність звільнення, оскільки на момент реєстрації цих заяв сторонами трудового договору вже була досягнута домовленість щодо припинення трудового договору: позивачем - шляхом подання заяви про звільнення, відповідачем - шляхом візування цієї заяви до наказу та погодження, направлення звернення до Сумської обласної ради щодо погодження звільнення та одержання від Сумської обласної ради такого погодження. Враховуючи наведені вище положення законодавства та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, суд зазначає, що угода сторін про конкретну дату припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не підлягає односторонньому анулюванню працівником. Відкликання такої домовленості можливе виключно за взаємною згодою сторін (працівника та роботодавця). Законодавство не покладає на роботодавця обов`язок приймати та задовольняти одностороннє відкликання заяви працівника після того, як угода сторін вже досягнута. Суд відхиляє доводи позивача про протиправність звільнення, враховуючи укладення ним контракту з ДФТГ та виконання обов`язків добровольця територіальної громади. Відповідно до ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Дана норма гарантує, у тому числі особі, яка виконує обов`язки добровольця територіальної громади, збереження за ним робочого місця на час виконання державних обов`язків, однак вона не забороняє працівникові звільнятися з займаної посади. Суд зазначає, що позивач з власної ініціативи ініціював звільнення, подавши відповідну заяву. Суд відхиляє доводи позивача про відсутність правової обізнаності щодо гарантій для членів ДФТГ. Як вбачається з матеріалів справи, позивач перед призначенням на посаду директора ДП Недригайлівській лісгосп працював на іншій посаді у іншому відокремленому підрозділі СОКАП Сумиоблагроліс - ДП Охтирський лісгосп та неодноразово (11 разів у 20232024 рр.) користувався правом на увільнення від виконання посадових обов`язків у зв`язку з діяльністю в ДФТГ, що підтверджується наданими відповідачем наказами. Вказане свідчить про обізнаність позивача з механізмом реалізації гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України. Заява про звільнення за угодою сторін була подана добровільно, із зазначенням дати звільнення та без застережень щодо статусу добровольця. Крім того, суд зазначає, що наведені гарантії діють саме на період виконання таких обов`язків і не поширюються автоматично на заборону звільнення за угодою сторін, якщо така угода була досягнута до початку або незалежно від фактичного виконання завдань добровольця ДФТГ. Судом встановлено, що контракт добровольця ДФТГ було укладено позивачем у 2023 році. Сторонами не заперечується той факт, що під час дії контракту (трудового договору) позивача, як директора ДП Недригайлівський лісгосп, позивач виконував трудові обов`язки та не увільнявся від їх виконання у зв`язку зі статусом добровольця ДФТГ. За наданими представником позивача поясненнями у періоді до звільнення з посади директора позивач виконував обов`язки добровольця ДФТГ по вихідних або у нічний час. Згідно з наданим табелем обліку робочого часу позивач у день видання наказу про звільнення (07.04.2025) обліковувався як такий, що перебував на роботі, 08.04.2025 (останній робочий день) був відсутній на робочому місці з нез`ясованих причин. За поясненнями представників сторін за 07.04.2025 йому позивачу була виплачена заробітна плата. Матеріали справи також містять довідку Добровольчого формування №1 Сумської міської територіальної громади, відповідно до якої позивач з 07.04.2025 по 30.04.2025 щоденно (не менше 8 годин на добу) ніс службу по виконанню завдань територіальної громади. Однак за відсутності будь-яких інших доказів фактичного несення служби у робочий час 07.04.2025 та 08.04.2025, суд при вирішенні питання щодо наявності позивача на роботі у день видання оскаржуваного наказу керується саме наданим відповідачем доказом - табелем обліку робочого часу. Таким чином, звільнення позивача відбулося на підставі добровільно досягнутої угоди сторін, без порушення процедури, передбаченої ст. 36 КЗпП України. Відкликання заяви не призвело до анулювання такої угоди за відсутності згоди роботодавця. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що підстав для визнання наказу від 7 квітня 2025 р. № 9-к незаконним та його скасування, поновлення позивача на посаді директора ДП «Недригайлівський лісгосп» з 8 квітня 2025 р. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. У зв?язку з відмовою у задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не розподіляються.

Outcome: dismissed