Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

На підставі частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 19 березня 2026 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. 18 серпня 2022 року з врахуванням уточнень, поданих 16 травня 2023 року, позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Дениса А.М. звернулась із зазначеним позовом до суду, в якому вказала, що з 04 жовтня 1997 року перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 травня 2021 року. Під час спільного проживання подружжям було набуте певне майно. Позивач, посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна, прохає в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частку квартири [ADDRESS] . Крім того, позивач прохала суд стягнути з відповідача понесені нею судові витрати (т.1 а.с.1-4,166). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 серпня 2022 року дану справу передано судді Корольчук Н.В. (т.1 а.с.17). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 серпня 2022 року позовну заяву залишено було без руху з наданням строку для усунення недоліків (т.1 а.с.18) Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження на 31 жовтня 2022 року (т.1 а.с.24-25), котре в подальшому неодноразово було відкладено та оголошувалися перерви. 25 жовтня 2022 року через канцелярію суду відповідачем [PERSON] було подано письмові пояснення, котрі, на переконання суду, за своїм змістом та формою, є відзивом відповідача на позовну заяву, та в яких останній прохав відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що спірне майно було придбано особисто ним 28 лютого 2005 року на підставі укладеного договору будівництва житла за грошові кошти, належні його матері [PERSON] , та які він отримав у борг за договором позики. Відповідач [PERSON] стверджував, що позивачем [PERSON] не сплачено жодного внеску відповідно до умов договору будівництва житла, оскільки остання в цей період ніде не працювала та здійснювала догляд на їхніми дітьми неповнолітніми дітьми (т.1 а.с.29-34). Крім того, 13 лютого 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому прохав суд визнати квартиру [ADDRESS] , його особистою приватною власністю, посилаючись на те, що така квартира хоча й була придбана у шлюбі з відповідачем, проте ним за його особисті кошти і дружина жодної участі у придбанні вказаного нерухомого майна не приймала. Позивач [PERSON] зазначив, що саме він 28 лютого 2005 року уклав договір будівництва житла із забудовником Приватне мале підприємство «Ліля» (далі - ПМП «Ліля»), вніс певну суму коштів, які позичив у своєї матері [PERSON] , котра, в свою чергу, з 1999 року перебувала на заробітках у Іспанії, а тому мала певні заощадження, а також значну суму для придбання такої квартири для сина мати позичила у своїх знайомих. Крім того, позивач прохав суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати (т.1 а.с.68-74). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2023 року дану справу передано судді Пташинському І.А. (т.1 а.с.129). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження на 10 березня 2023 року (т.1 а.с.130). 10 березня 2026 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Денисом А.М. подано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому прохав у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що на момент придбання спірної квартири, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, відтак у даних правовідносинах варто застосовувати презумпцію спільності майна подружжя. Крім того, вказав, що [PERSON] не було відомо про укладення [PERSON] договору позики грошових коштів у своєї матері [PERSON] на придбання спірної квартири, а також відсутні докази того, що позичені [PERSON] кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири (т.1 а.с.132-135). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 березня 2023 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної квартири особистою приватною власністю передано судді Корольчук Н.В. для вирішення питання про об`єднання в одне провадження з позовною заявою [PERSON] в особі її представника - адвоката Дениса А.М. до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (т.1 а.с.144,145). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 березня 2023 року цивільну справу №452/568/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної квартири особистою приватною власністюоб`єднано в одне провадження з цивільною справою №452/2366/22 за позовом [PERSON] в особі її представника - адвоката Дениса А.М. до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя під №452/2366/22 (т.1 а.с.147,152). Крім того, ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 березня 2023 року за клопотанням відповідача [PERSON] витребувано з Головного управління державної податкової служби Львівської області інформацію про доходи позивача [PERSON] за період з 01 січня 1997 року по 31 грудня 2021 року (т.1 а.с.151), яку було виконано (т.1 а.с.158-163). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2023 року за клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Дениса А.М. призначено у справі судову технічну експертизу давності документів (т.1 а.с.175-176,184), яку не було виконано (т.1 а.с.180,187-189). На підставі Розпорядження керівника апарату Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 16 жовтня 2023 року №16 було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Корольчук Н.В. та головуючим суддею у справі визначено суддю Кущ Т.М. (т.1 а.с.196). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 жовтня 2023 року суддею Кущ Т.М. прийнято цивільну справу до свого провадження та призначено проведення підготовчого засідання на 27 жовтня 2023 року (т.1 а.с.197) В подальшому підготовчі засідання неодноразово відкладались та оголошувалися перерви. Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 16 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та вперше призначено справу до судового розгляду по суті на 04 листопада 2024 року, а також за заявою представника відповідача [PERSON] - адвоката Мацієвської А.І. викликано для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.248-249). В подальшому судові засідання неодноразово відкладались та оголошувалися перерви з різних підстав, останній раз на 19 березня 2026 року. У судовому засіданні 19 березня 2026 року судом було оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомлено, що вступну та резолютивну частини судового рішення буде проголошено (підписано) о 16 год. 00 хв. 19 березня 2026 року. Крім того, 30 січня 2025 року від представника позивача адвоката Стецяк В.М. надійшло письмове клопотання, в якому остання вказала, що 08 листопада 2024 року [PERSON] змінила своє прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] », на підтвердження чого було долучено копію свідоцтва про зміну імені, виданого 08 листопада 2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Самборі Самбірського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, копію паспорта громадянина України та копію картки платника податків (т.2 а.с.1-4). Інших клопотань та заяв з процесуальних питань від учасників справи до суду не надходило. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її повноважний представник адвокат Стецяк В.М., кожна окремо, повідомили судові про те, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві, з урахуванням поданих до суду уточнень, а також у відзиві на позов [PERSON] до [PERSON] , прохали позов задовольнити в повному обсязі, надавши судові відповідні пояснення. Додатково вказали, спірний об`єкт нерухомості збудований на підставі договору будівництва житла від 28 лютого 2005 року, укладеного між ПМП «Ліля» та [PERSON] , з пунктів 1.1, 2.1, 2.2, 4.1, 11.3 якого вбачається, що це інвестиційний договір, за яким житло створювалось за кошти замовника [PERSON] .. Спірна квартира перейшла у власність відповідача лише після повної сплати її вартості та підписання Акту приймання-передачі від 16 лютого 2007 року, а відтак майно було придбано сторонами у шлюбі і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сторона позивача прохала суд задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі, та як наслідок, у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] та його повноважний представник адвокат Мацієвська А.І. в судовому засіданні, кожен окремо, зазначили, що [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у своїх письмових поясненнях, поданих на позов останньої, та вказали, що що спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] , які він позичив у своєї матері, відтак таке нерухоме майно не може бути спільною власністю подружжя. Також зазначили, що за період шлюбу [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] практично не працювали, на момент придбання спірної квартири остання перебувала у відпустці по догляду за народженою спільною дитиною, їхнім забезпеченням займалась виключно матір [PERSON] [PERSON] , яка і дала всі кошти на придбання квартири, її ремонт, тощо. Відтак сторона відповідача прохала суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] , вважаючи його необґрунтованим, а позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі, визнавши спірну квартиру його особистою приватною власністю. Суд, з`ясувавши позицію сторін та заслухавши пояснення їх представників, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, прийшов до наступного висновку. У відповідностідо ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи випливає та не оспорювалось сторонами в судовому засіданні, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 04 жовтня 1997 року. Від спільного проживання у сторін після реєстрації шлюбу народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 травня 2021 року, яке набрало законної сили 17 червня 2021 року, шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с.1,6-8,9,30-31,69-70,75-76,81). Згідно договору будівництва житла, підписаного 28 лютого 2005 року між забудовником ПМП «Ліля» та замовником [PERSON] , забудовник приймає на себе обов`язок побудувати за кошти замовника квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 84,3 кв.м., вартістю 181413 грн. 60 коп.. У п.2.1 вказаного договору зазначено, що у день підписання договору замовник подає забудовнику нотаріально посвідчену заяву-згоду другого з подружжя на вчинення замовником дій, передбачених цим договором (т.1 а.с.77-78). Відповідно до акту прийняття-передачі квартири від 16 лютого 2007 року забудовник ПМП «Ліля» передав, а замовник [PERSON] прийняв квартиру на 3-му поверсі, загальною площею 84,3 кв.м., вартістю 181413 грн. 60 коп., що знаходиться у 12-ти квартирному житловому будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.79). 13 березня 2007 року за результатами письмового звернення директора ПМП «Ліля» виконавчим комітетом Самбірської міської ради Львівської області було прийнято рішення №114, згідно з яким вирішено оформити право власності, зокрема, [PERSON] на об`єкт нерухомого майна квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.10). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 березня 2007 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 13 березня 2007 року №114, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14393191 від 26 квітня 2007 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, [PERSON] належать квартира [ADDRESS] , загальною площею 84,3 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м. (т.1 а.с.10,11,12-13,80,82,83,84). Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів. Згідно з положеннями стст.15,16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Докази подаються сторонами та учасниками справи. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до чч.3,4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України (далі - СК України), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Крім того, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, а також премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди, страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (чч.2-5 ст.57 СК України). Згідно ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч.7 ст.57 СК України). Як передбачено ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 (провадження №274/3158/15-ц). Аналогічне зазначено також Верховним Судом у Постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі №344/11089/18 (провадження №61-3205св22). Відповідно до ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, заробітна плата та інші доходи не є особистими коштами одного з подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Статтями 68 і 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами першою та другою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників, тощо. Зі змісту пунктів 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 Постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (Постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06 лютого 2018 року, №404/1515/16-ц від 05 квітня 2018 року). За змістом Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Аналогічні висновки викладено в Постановах Верхового Суду №753/16242/18 від 07 грудня 2022 року, №344/11089/18 від 30 листопада 2022 року, №553/1867/19 від 16 січня 2023 року. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу №343/1294/18, в Постанові по якій від 04 березня 2021 року акцентував увагу на тому, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено письмовими доказами, доданими до матеріалів справи, в період шлюбу, зареєстрованого між Матвіїв (до зміни прізвища - [PERSON] ) та [PERSON] , останнім 26 березня 2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 13 березня 2007 року №114 набуто спірне майно, а саме квартиру [ADDRESS] (т.1 10,11,12-13,80,82,83,84). Разом з тим, відповідач [PERSON] та його представник адвокат Мацієвська А.І. у своїх письмових поясненнях, окремому позові та в судовому засіданні наголошували на тому, що спірне нерухоме майно подружжя придбане за кошти матері відповідача [PERSON] , яка позичила сину для придбання спірної квартири грошові кошти, оскільки ні він, ні його дружина до шлюбу та вже в період шлюбу фактично не працювали та не отримували значних доходів. Вказане також підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона понад 20 років працювала за межами України, отримувала заробітну плату в іноземній валюті Євро, постійно передавала сину та його сім`ї грошові кошти, продукти харчування, побутову хімію, тощо, оскільки ні син, ні невістка фактично не працювали та не отримували достатніх для проживання доходів. Зауважила, що її син [PERSON] , перебуваючи в шлюбі, у 2004 році та у 2005 році отримав від неї у борг грошові кошти для придбання квартири, про що особисто написав дві розписки (т.1 а.с.167). При цьому, вказала, що син станом на час розгляду справи не повернув їй борг, а також зазначила, що такі кошти сину не дарувала. Свідки [PERSON] та [PERSON] , кожна окремо, в судовому засіданні пояснили, що вони у 2004 році позичали кошти [PERSON] в сумі 6000 Євро та 5000 Євро, відповідно, про що свідчать письмові розписки (т.1 а.с.167), які їй потрібні були для придбання квартири сину у м. Самборі Львівської області. В подальшому [PERSON] протягом 1-3 років повернула позичені кошти в повному обсязі. Чи були передані отримані в борг кошти [PERSON] сину [PERSON] , який перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , свідки підтвердити не змогли, а також не змогли повідомити де саме, коли та яку було придбано квартиру. Також на підтвердження своєї позиції [PERSON] та його представник адвокат Мацієвська А.І. посилались на відомості про отримання доходів [PERSON] за період з 01 січня 1997 року по 31 грудня 2021 року, вказуючи на те, що остання працювала вахтером у Самбірському фаховому педагогічному коледжі та отримувала мінімальну заробітну плату, а відтак не мала достатніх доходів для придбання нерухомого майна (т.1 а.с.159-163). Відповідно до Постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження №61-13422св19) висловлена правова позиція, згідно з якою факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18. Відтак, хоча [PERSON] і зазначений як титульний власник у правовстановлюючих документах на спірний об`єкт нерухомості та на ім`я якого здійснена реєстрація прав власності на нерухоме майно, з моменту придбання цього майна в період зареєстрованого шлюбу воно є спільною сумісною власністю подружжя та належить [PERSON] і [PERSON] в рівних частках. Згідно ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спростовуючи презумпцію спільності майна подружжя, відповідач [PERSON] вказував, що нерухоме майно він придбав за кошти, що належали його матері, а не за кошти зі спільного сімейного бюджету. Однак, вказані доводи, на переконання суду, не підтверджено належними та допустимими доказами, виходячи з наступного. З договору будівництва житла від 28 лютого 2005 року вбачається, що даний договір укладався в інтересах сім`ї [PERSON] і [PERSON] , оскільки остання, як дружина, згідно п.2.1 вказаного договору, надавала нотаріально посвідчену згоду на вчинення [PERSON] дій, передбачених таким договором. Крім того, в договорі будівництва житла міститься посилання на те, що продаж вчинено за певну суму грошових коштів в національній валюті України гривні, а не у Євро. При цьому, перший внесок в розмірі 127000 грн. 00 коп. повинен бути сплачений протягом семи днів від дня підписання договору на розрахунковий рахунок забудовника (в касу забудовника або поштовим переказом), а в подальшому чергові частини плати за будівництво повинні були здійснюватись у визначені графіком дати. Згідно розписок від 25 червня 2004 року та 27 червня 2004 року [PERSON] позичила у [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 Євро та 5000 Євро, відповідно, без зазначення мети позики. Із розписки від 20 серпня 2004 року вбачається, що [PERSON] позичав грошові кошти на придбання житла у своєї матері [PERSON] в сумі 148680 грн. 00 коп., котрі зобов`язався повернути. При цьому, в тексті розписки відсутня будь-яка конкретизація об`єкта нерухомості, який [PERSON] мав намір придбати. У розписці від 05 березня 2005 року [PERSON] прохав [PERSON] позичити йому грошові кошти в сумі 32733 грн. 00 коп. на виплату квартири [ADDRESS] . Проте у такій розписці відсутні достовірні дані на підтвердження реальної передачі вказаної у ній суми грошових коштів [PERSON] .. Отже, на переконання суду, покази свідка [PERSON] не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, не підтверджують дійсне передання належних їй грошових коштів сину [PERSON] та їх подальше використання останнім саме на придбання спірної квартири. Крім того, покази свідків [PERSON] та [PERSON] також не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, оскільки не підтверджують дійсне передання [PERSON] отриманих у борг у таких осіб грошових коштів саме сину [PERSON] та їх подальше використання останнім на придбання спірної квартири. При цьому, відповідач [PERSON] та його представник адвокатМацієвська А.І. не надали достатніх доказів на спростування вище вказаної презумпції, передбаченої ст.60 СК України, а саме на підтвердження того, що конкретні грошові кошти дійсно були передані матір`ю відповідача останньому саме для придбання ним спірної квартири та виключно для його особистих потреб, а не для проживання його сім`ї дружини та двох малолітніх на той час дітей. Доводи відповідача та його представника щодо нібито придбання спірної квартири за власні кошти відповідача, отримані ним від матері, також не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, адже придбання майна у зареєстрованому шлюбі за ймовірно позичені кошти не створює режиму особистої власності одного з подружжя на дане майно. Крім того, відсутні належні докази щодо зазначеного походження вказаних грошових коштів. Посилання [PERSON] та його представника адвоката Мацієвської А.І. на те, що [PERSON] фактично не працювала, була домогосподаркою та доглядала за дітьми не свідчить про обов`язок суду відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна. Відтак, суд критично ставиться до вищенаведених посилань відповідача [PERSON] щодо обставин придбання спірного нерухомого майна. Інші доводи відповідача, на переконання суду, не впливають на вирішення спору. Таким чином, придбане в період шлюбу сторонами майно є спільною сумісною власністю подружжя і, враховуючи відсутність підстав для відходу від рівності часток, належить їм порівну, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов висновку про доведеність тих обставин, на які посилається [PERSON] , як на підставу своїх вимог до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що задоволення таких вимог виключає задоволення вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна, а саме, квартири [ADDRESS] , загальною площею 84,3 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., особистою приватною власністю в цілому, то в задоволенні такого позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю вимоги. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем [PERSON] при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в загальному розмірі 4874 грн. 50 коп. (т.1 а.с.5,21). Враховуючи, що судом позовні вимоги позивачки задоволені в повному обсязі, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 4874 грн. 50 коп.. Судові витрати, понесені відповідачем [PERSON] , стягненню з [PERSON] не підлягають, оскільки в задоволенні заяґвлених ним позовних вимог відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved