Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача. 11.11.2025 до Богуславського районного суду Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ КОЛЕКТОР " (01133, м. Київ, вул. Алмазова Генерала, буд. №13, офіс 601) із позовом до [PERSON] (остання відома адреса: [ADDRESS] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 240,00 грн. та судових витрат по справі. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 10.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір №10.01.2020-010000760, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 8 000, 00 грн., що підтверджується довідкою субконто з первинним строком користування 14 календарних днів з дати отримання за процентною фіксована незмінювана процентна ставка у розмірі 28%. [PERSON] 13.09.2023 було укладено договір №130923-9 відповідно до якого ТОВ «Споживчий центр» відступило на користь ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР" право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №10.01.2020-010000760 від 10.01.2020. Таким чином, ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР" наділено правом вимоги до відповідача за договором №10.01.2020-010000760 від 10.01.2020. Кредитором виконано свої зобов`язання за договором в повному обсязі. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 23.10.2025 утворилась заборгованість у розмірі 14 240, 00 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту становить 8 000,00 грн., за відсотками 2 240,00 грн., та штраф у розмірі 4 000, 00 грн. (який нараховано відповідно до п.5.4 Кредитного договору №10.01.2020-010000760). 2.Процесуальні дії у справі, клопотання сторін Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючою суддею визначено суддю Буравову К.І. (а.с. 35). У відповідності до ч. 6 ст. 187 ЦПК України, суддя звернулася до відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Богуславської міської ради Київської області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] (а.с.38). З відповіді на запит суду за № 23-23/4400/2025, убачається, що [PERSON] , [INFO] , знятий з реєстрації місця проживання 11.10.2023 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 38). Надалі, суддею здійснено запит до Єдиного державного демографічного реєстру та отримано інформація щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача. Згідно відповіді № 2064798 з Єдиного державного демографічного реєстру, громадянин [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Дата реєстрації 01.12.2000. Знятий з реєстрації 11.10.2023 (а.с. 39). Крім того, відповідно до довідки №2097639, отриманої з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, відомості про наявність у [PERSON] , [INFO] , статусу внутрішньо переміщеної особи відсутні, довідка ВПО не видавалась (а.с. 38). Ухвалою судді витребувано від Державної міграційної служби України наявну інформацію щодо останнього відомого зареєстрованого на території України місця проживання/перебування, фактичного або повідомленого відповідача [PERSON] (а.с.42-43). На виконання вимог ухвали суду від Державної міграційної служби України надійшла витребувана інформація. За наявною в ДМС інформацією місце проживання [PERSON] , [INFO] , 11.10.2023 знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.47). Встановивши невідповідність заяви вимогам ЦПК України, 05.01.2026 суддя постановила ухвалу про залишення позову без руху з наданням строку для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали. З довідки про доставку електронного листа вбачається, що копію ухвали суду від 05.01.2026 про залишення позовної заяви без руху було доставлено 07.01.2026 о 05:10:01 до електронного кабінету одержувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ КОЛЕКТОР". З огляду на правила обчислення процесуальних строків, передбачених ЦПК України, позивач мав усунути недоліки позовної заяви до 16.01.2026 включно. 12.01.2026 через підсистему «Електронний суд» представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді від 13.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 11 лютого 2026 року о 13 год. 00 хв., яке в подальшому було відкладено на 02 березня 2026 року о 16 год. 00 хв. (а.с. 59-61, 65). 02.03.2026 суд вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів, перейшовши на стадію ухвалення рішення, яке буде проголошене 06.03.2026 о 13 год. 00 хв. (а.с.70). 06.03.2026 на етапі ухвалення судового рішення у відповідності до вимог ч.2 ст. 244 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про поновлення судового розгляду справи, з метою належного повідомлення відповідача шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Одночасно судом визначено дату та час наступного судового засідання - 19.03.2026 о 14 год. 00 хв. (а.с.73). У судові засідання, призначені на 11.02.2026, 02.03.2026, 06.03.2026 та 19.03.2026 представник позивача не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У прохальній частині позовної заяви представник позивача просив розгляд справи проводити за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судові засідання, призначені на 11.02.2026, 02.03.2026, 06.03.2026 та 19.03.2026, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв, клопотань, чи повідомлень про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Матеріалами справи підтверджується, що суд здійснював повідомлення відповідача у передбачений законом спосіб шляхом направлення рекомендованої поштової кореспонденції за адресою його останнього відомого зареєстрованого місця проживання. Разом із тим, поштові відправлення повернулися до суду з відміткою «Адресат відсутній». Крім того, відповідно до вимог частини одинадцятої статті 128 та частини десятої статті 187 ЦПК України, відповідача було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи шляхом опублікування оголошення про виклик до Богуславського районного суду Київської області на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 7576). Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним, оскільки отримання листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника; аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б. Крім того, відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18, від 30 листопада 2022 року у справі №759/14068/19 та від 30 листопада 2022 року у справі № 725/486/22, суд, який здійснює комунікацію з учасником справи через повідомлені ним засоби зв`язку, діє правомірно та добросовісно, а тому застосовується презумпція обізнаності особи про направлені їй судові повідомлення. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак своїм процесуальним правом на участь у судовому розгляді не скористався. Згідно з частиною другою статті 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової конституційного принципу верховенства права, це зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову та вживати заходів для реалізації свого права на захист. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права та фактичне самоусунення від участі у справі. Суд бере до уваги, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах судового розгляду, що стосуються безпосередньо його прав та обов`язків, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі надані внутрішнім законодавством засоби для прискорення процедури слухання. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, викладеною, зокрема, у рішенні у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховний Суд від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22), відповідно до якої пасивна поведінка сторони у процесі, зокрема відсутність зацікавленості у перебігу справи, не може розцінюватися як підстава для покладення на суд обов`язку відкладати розгляд справи або створювати умови для штучного затягування судового процесу. Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, а їх невиконання не може перешкоджати суду у здійсненні правосуддя та забезпеченні розгляду справи у розумний строк. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 175/4075/18 (провадження № 61-5401св22), якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися у судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він має право, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. При цьому відкладення розгляду справи є правом суду, а не його обов`язком, і застосовується лише у разі неможливості вирішення спору у відповідному судовому засіданні без участі сторін за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. З огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач не з`явився на судовий розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив на позов, а також заяву про розгляд справи у його відсутності не надав, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалою від 19.03.2026 вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів, перейшовши на стадію ухвалення рішення, яке буде проголошене 23.03.2026 року о 16 год. 30 хв. (а.с.73). 3.Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи 10 січня 2020 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір №10.01.2020-010000760 шляхом підписання Заявки, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) який підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором1386W. Відповідно до умов кредитного договору, [PERSON] надано кредит у розмірі 8 000,00 гривень строком на 14 календарних днів з дати надання (первинний строк). Сума кредиту у розмірі 8 000, 00 гривень та проценти у розмірі 2 240 гривень сплачуються до 24 січня 2021 року (що становить 28% в процентному значенні, фіксована незмінювана процентна ставка). Згідно п. 1.1. Договору за цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 1.2. встановлено, що кредит надається для використання Позичальником на будь-які законні цілі, включаючи перекредитування, підприємницьку, незалежну професійну діяльність або виконання обов`язків найманого працівника. Сторони погодились, що Кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту. Відповідно до п.1.3. Договору протягом 3 робочих днів з дати прийняття пропозиції Позичальником Кредитодавець надає Позичальнику кредит на наступних умовах: сума кредиту встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; тип кредиту - фінансовий кредит; строк, на який надається кредит, встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; проценти за користування кредитом (проценти) встановлюються у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; графік платежів встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору. Кредитодавець надає Позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності (п.2.1 Договору). Згідно п. 2.3. Договору надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника. Днем надання Кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку Кредитора, а днем погашення Кредиту - день зарахування коштів на поточний рахунок Кредитора, що підтверджується випискою з поточного рахунку Кредитора. У випадку перерахування коштів Позичальником на поточний рахунок Кредитора, Позичальник зобов`язаний забезпечити надходження коштів на останній день строку користування Кредитом (п. 2.4 Договору). Відповідно до п.п. «а» п. 4.1. Договору Позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в Договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора до дати, вказаній у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти. У разі несплати кредиту та/або процентів у встановлені договором терміни/ строки, сума зобов`язань по погашенню кредиту та/або процентів з наступного за останнім для сплати днем вважається простроченою. У разі несвоєчасного повернення Позичальником обумовленої суми кредиту та несплати нарахованих процентів до Позичальника може бути застосована неустойка згідно п.5.4. кредитного договору (п.7.1 Договору). Що стосується штрафу, позивачем зазначено, що у відповідності п. 5.4. Договору передбачено, що у випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником грошових зобов`язань за Договором Кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2%, починаючи від 2% у перший день невиконання. Максимальний розмір штрафу встановлюється законом (а.с.29-31). 13.09.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР" укладено Договір факторингу №130923-9 (а.с.15-18). Відповідно до п.2.1 зазначеного Договору факторингу, в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту загальну ціну продажу в сумі, передбаченій п.3.2 цього договору, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за кредитним договором в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. З дати відступлення права вимоги, клієнт перестає бути стороною за кредитним договором, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за кредитним договором та набуває всіх прав за ним. Згідно п.2.2 вказаного Договору факторингу, сторони погодили, що за цим договором клієнт має право передати факторові право вимоги як за одним кредитним договором, так і за декількома кредитними договорами. Якщо за цим договором передається право вимоги за декількома кредитними договорами, сторони зазначають детальний перелік кредитних договорів, інформацію щодо грошової вимоги тощо у відповідному додатку до цього договору (переліку), що з дати підписання уповноваженими представника сторін є його невід`ємною частиною. Крім того, сторони погодили, що у випадку передачі права вимоги за декількома кредитними договорами, по тексту цього договору термін «Кредитний договір», а також термін «Боржник» вважаються термінами, що застосовуються в множині. Згідно з п. 2.3. договору факторингу, клієнт відступає право вимоги до боржника за кредитним договором факторові, внаслідок чого клієнт передає, а фактор одержує право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за кредитним договором. Згідно з п.2.4. договору факторингу, сторони домовилися, що право вимоги за кредитним договором вважається відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами відповідного Акту приймання-передачі переліку. Відповідно до п.2.5 договору факторингу, після підписання Акту приймання-передачі переліку до фактора переходять всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в повному обсязі і на умовах, що існують на момент укладання цього договору. Також, 13 вересня 223 року ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР" підписали Акт приймання-передачі переліку №1 до вказаного договору факторингу (а.с.11). Відповідно до акту приймання-передачі переліку № 1 до Договору факторингу №№130923-9 від 13.09.2023, ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР" та ТОВ «Споживчий центр» уклали даний акт про те, що клієнт передав в паперовому вигляді, а також в електронному вигляді, шляхом направлення даного файлу захищеними каналами зв`язку, а фактор прийняв перелік № 1, Права грошових вимог за якими відступаються згідно Договору (а.с.33). Відповідно до Переліку №1 до Договору факторингу №130923-9 від 09.10.2024, ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР" перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №10.01.2020-010000760 від 10.01.2020 в сумі 14 240, 00 грн., що складається з простроченого тіла кредиту 8 000,00 грн., штраф 4 000,00 грн., та прострочених відсотків 2240,00 грн. (а.с.32-33). На підтвердження факту перерахування відповідачу грошових коштів на виконання умов кредитного договору та користування ними позивач надав картку субконто за договором за період з 10.01.2020 по 30.10.2025 (а.с. 10). Як вбачається із Довідки про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором №10.01.2020-010000760 від 10.01.2020 у останнього перед позивачем за період з 10.01.2020 по 23.10.2025 утворилась заборгованість в розмірі 14 240,00 грн., з яких: тіло кредиту 8 000,00 грн., штраф 4 000,00 грн., прострочена заборгованість за відсотками 2 240,00 грн. (а.с.12). У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують погашення відповідачем вищевказаної заборгованості за кредитним договором. 4. Застосовані норми права Суд, дослідивши надані документи і матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 1, ч. 2 ст. 631 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Законом України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення договорів в мережі, процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч.1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: "за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). 5.Мотиви та висновки суду Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кредитор, який заявляє вимоги про стягнення коштів за кредитним договором, зобов`язаний надати суду докази на підтвердження надання позичальнику кредиту. На підтвердження своїх вимог ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР» надало до суду картку субконто за договором за період з 10.01.2020 по 30.10.2025 та довідку про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором №10.01.2020-010000760 від 10.01.2020. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд зазначає, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Подібні правові висновки Верховний Суд також викладені у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19). Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд встановив, що подані позивачем картка субконто за договором та розрахунок заборгованості є внутрішніми документами позивача, сформованими на підставі його облікових даних. Зазначені документи не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не підтверджують фактичного здійснення господарської операції, а саме перерахування грошових коштів відповідачу. Відсутність у матеріалах справи первинних документів, які підтверджують рух грошових коштів (зокрема платіжних доручень, банківських виписок тощо), свідчить про недоведеність факту надання кредиту відповідачу, що виключає можливість встановлення наявності заборгованості та її розміру. Таким чином, надані позивачем картка субконто та розрахунок заборгованості самі по собі не є належними та допустимими доказами на підтвердження заявлених позовних вимог. При цьому, ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР» питання про витребування додаткових доказів перед судом не порушувало. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивачем не доведено факту перерахування грошових коштів відповідачу, а відтак позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ КОЛЕКТОР до [PERSON] про стягнення заборгованості. 6. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини п`ятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України у резолютивній частині рішення суд обов`язково зазначає про розподіл судових витрат. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати у виді судового збору за подання цієї позовної заяви в розмірі 2 422,40 грн. (а.с.9). Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У випадку відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, вимога позивача про стягнення з відповідача судових витрат також не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed