Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2025 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 21.12.2011 року було зареєстровано шлюб між сторонами. Від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . 17.08.2016 року шлюб між ними було розірвано, згідно з рішенням Октябрського районного суду м.Полтави. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з [PERSON] . Позивач повністю утримував сина, постійно з ним спілкувався та приймав активну участь у його вихованні. Відносини з сином завжди були гарні. Десь на початку 2024 року [PERSON] попросив залишитись жити з батьком, оскільки скаржився на сварки вдома між ним і матір`ю, яка постійно перебувала в нетверезому стані, а також сварилась з бабою. Відповідач останні роки зловживає алкогольними напоями та у них з сином виникали постійні сварки, що відображалось на фізичному і моральному стані дитини. Були випадки коли прийшлось викликати за номером 102 поліцію за місцем проживання відповідачки через її агресивну поведінку, сварки та намагання вчинити бійку. Після цих випадків [PERSON] забрав дитину до себе і вони стали проживати разом. [PERSON] відвідує шкоду та гуртки, спортивні секції. Батько повністю взяв на себе обов`язок виховання, розвитку та утримання сина [PERSON] . Позивач, як батько, зможе забезпечити для сина всі необхідні умови проживання. [PERSON] зареєстрований з 29.08.2006 року як фізична особа-підприємець з основним видом діяльності - 31.09 - виробництво інших меблів та за 2024 рік отримав дохід 2 329 225 грн. [PERSON] проживає разом з сином у житловому будинку, що є його власністю та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області вважає за доцільне, в інтересах малолітньої дитини, визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 18.03.2025 року (суддя Савченко Л.І.) відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду (суддя Савченко Л.І.) від 12.05.2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради. Ухвалою суду (суддя Савченко Л.І.) від 11.08.2025 року провадження у справі закрито за відсутністю предмету спору. Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.12.2025 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Полтави від 11.08.2025 року скасовано. Справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 18.03.2025 року (суддя Чуванова А.М.) від 31.12.2025 року прийнято до провадження зазначену справу, розгляд даної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23.02.2026 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив вимоги задовольнити. Зазначив, що вже два роки, з 2024 року, син живе з ним. Дане рішення йому необхідне для того, щоб він міг відправити сина в « [PERSON] » і не брати для цього згоди матері. Відповідач не заперечує щодо проживання дитини з позивачем, їй навіть стало легше. Представник позивача - адвокат Баликова Н.І. в судовому засіданні позов підтримала, просила вимоги задовольнити з підстав, вказаних у позові. Зазначила, що конфлікт між сторонами виник через зловживання відповідачкою алкогольними напоями. Вона не заперечує проти проживання сина з батьком, але заперечує проти визначення місця проживання. Відповідач не цікавиться вихованням дитини, на контакт вона не йде. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явилася (05.02.2026 року, 23.02.2026 року, 13.03.2026 року), про місце та час слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач не подала відзив. Суд, у відповідності до ст.223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району - Ковтонюк Ю.Ю. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що питання розглядалося комісією, встановлено, що дитина два роки живе з батьком. Син підтвердив, що живе з батьком, а з матір`ю конфліктують, бо вона зловживає алкогольними напоями. Мати не зверталася до органу опіки щоб визначити місце проживання дитини з нею, не заперечує щоб син жив з батьком, але проти визначення місця проживання дитини. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. В наданій заяві представник просить розглядати справу у її відсутність. При вирішенні справи покладається на розсуд суду. Суд вважає можливим, у відповідності до положень ст.211 ЦПК України, розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника третьої особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що21.12.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис №372. Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 17.08.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.12). Відповідно до матеріалів справи,близько двох років неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком в його власному будинку за адресою: [ADDRESS] . Отже, з матеріалів справи вбачається, що дитина вже тривалий час проживає разом з батьком. Відповідач, у свою чергу, має реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-15). Як вбачається з позову, відповідач фактично проживає окремо від позивача та сина. Відповідно до висновку, затвердженого 28.01.2025 року рішенням виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, [PERSON] надала письмові пояснення, в яких зазначила, що спору щодо місця проживання сина у них з колишнім чоловіком немає. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області вважає за доцільне, в інтересах малолітньої дитини, визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.16-19). Позивач просить визначити місце проживання дитини разом з ним, оскільки, хоч відповідач не заперечує щодо цього, але для вирішення питань оздоровлення дитини необхідно рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України). У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення місця проживання дитини. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. За встановлених обставин, на час звернення позивача [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка тривалий час фактично проживала і проживає разом з ним, відсутні підстави вважати, що між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки в матеріалах справи немає даних про те, що мати дитини вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею. Отже, позивач не довів перед судом які саме його права, або права дитини, порушені та підлягають захисту. Також, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач покликається на те, що визначення місця проживання дитини з ним йому необхідне для подальшого вирішення питань оздоровлення дитини. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. Зазначені посилання позивача не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони жодним чином не стосуються предмета доказування у даній справі. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання сина разом із батьком, оскільки позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Суд враховує, що ще до звернення [PERSON] до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що неповнолітній син проживатиме разом із батьком. Крім того, згідно з висновком від 28.01.2025 рокуОрган опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області вважає за доцільне, в інтересах малолітньої дитини, визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Суд звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання сина, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. Отже, [PERSON] не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Покази свідка позивача - [PERSON] , який пояснив, що два роки його внук проживає разом зі своїм батьком, а мати не спілкується з дитиною, жодним чином не спростовують вищенаведених висновків суду. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, суд вважає, що право позивача та інтереси дитини не порушено, підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з батьком суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed