Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Драбівської селищної ради Золотоніського району Черкаської області, [PERSON] , третя особа: Перша золотоніська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з дружиною [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] спадщину прийняла її дочка [PERSON] , яка отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті матері. На майно [PERSON] гр. [PERSON] свідоцтва не отримувала. Позивач вказує, що з 03.04.2006 перебував у робочому відрядженні у м. Севастополі, тому заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного терміну подати не міг. У вересні 2024 року Драбівська селищна рада повідомила його про наявність заповіту [PERSON] , який заповів [PERSON] все своє майно, що складається з земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 3,1734 га з кадастровим номером 7120687400:03:001:0424 та площею 0,2316 га з кадастровим номером 7120687400:03:003:0424, розташованих в с. Нехайки, Драбівського району Черкаської області. Вказує, що про існування заповіту не знав і тому тільки 15.11.2024 звернувся до Першої золотоніської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та отримав відмову у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини. Причиною пропуску строку для прийняття спадщини вказав необізнаність про існування заповіту. Тому просить надати йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , терміном три місяці з дня набрання рішенням законної сили. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2025 року цивільну справу № 369/20903/24 за позовом [PERSON] до Драбівської селищної ради Золотоніського району Черкаської області, [PERSON] , третя особа: Перша золотоніська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини направлено до Драбівського районного суду Черкаської області для розгляду за підсудністю. У результаті автоматичного розподілу справа 20.01.2026 передана до провадження судді Левченко Л.О. Ухвалою Драбівського районного суду від 26.01.2026 справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.03.2026 відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON] , підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до розгляду по суті. У судове засідання 16.03. 2026 позивач [PERSON] не прибув, у матеріалах справи наявне його клопотання про розгляд справи без участі та присутності позивача, де [PERSON] вказав, що не може прибути в судове засідання, оскільки здійснює догляд за хворою дружиною. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. У судове засідання представник відповідача Драбівської селищної ради Золотоніського району Черкаської області не прибув, скерував до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника Драбівської селищної ради, при розподілі судових витрат врахувати відсутність спору з боку Драбівської селищної ради та судові витрати залишити за позивачем. У судове засідання відповідач [PERSON] не прибула, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі, де [PERSON] вказала, що стосовно позовних вимог [PERSON] не заперечує, на майно померлого [PERSON] не претендує, спадщину прийняла після смерті матері [PERSON] . У судові засідання просить її не викликати у зв`язку з похилим віком та труднощами транспортного сполучення. У судове засідання представник третьої особи Першої золотоніської державної нотаріальної контори не прибула, скерувала до суду клопотання де вказала, що нотаріус заперечень не подає та просить справу розглядати у його відсутність у відповідності до законодавства України. Дослідивши повно та всебічно обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо та в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 23.04.1955 сіль ЗАГС Нехайківської сільської ради Шрамківського району, [PERSON] народився [INFO] та його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2024/011996670 від 04.10.2024, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 28.12.1999. Згідно копії Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 156214, виданого 27.09.2004 Драбівського районною державною адміністрацією, власником земельної ділянки площею 3,4050 га, що складається з земельних ділянок площею 3,1734 га з кадастровим номером 7120687400:03:001:0424 та площею 0,2316 га з кадастровим номером 7120687400:03:003:0424, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої у с. Нехайки, Драбівського району Черкаської області, вказаний [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 04.01.2006, виданого виконкомом Нехайківської сільської ради Драбівського району, Черкаської області, [PERSON] помер [INFO] у віці 93 роки у м. Вишневе, Києво-Святошинського району, Київської області. Згідно довідки виконавчого комітету Драбівської селищної ради № 17 від 27.01.2026 та виписки з погосподарської книги за 2006-2010 роки Нехайківської сільської ради № 16 від 27.01.2026, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на момент своєї смерті проживав з дружиною [PERSON] , [INFO] . Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 18.03.2013, виданого виконкомом Нехайківської сільської ради Драбівського району, Черкаської області, [PERSON] померла [INFO] у віці 91 рік у с. Нехайки Драбівського району, Черкаської області. Згідно довідки ПП «ТИСС» від 25.12.2014, [PERSON] у період з 03.04.2006 по 05.05.2007 перебував у м. Севастополь на посаді прораба. Відповідно до довідки виконавчого комітету Драбівської селищної ради № 325 від 27.09.2024, згідно записів журналу реєстрації нотаріальних дій з 1992 по теперішній час по заповіту, складеному Нехайківською сільською радою [PERSON] на [PERSON] , реєстраційний № 12 від 25.03.1992, змін не проводилось. Згідно копії заповіту від 25.03.1992, посвідченого виконавчим комітетом Нехайківської сільської ради депутатів трудящих Драбівського району Черкаської області, [PERSON] зробив заповітне розпорядження на випадок смерті, яким все своє майно заповів [PERSON] . Згідно копії повідомлення завідувача Першої золотоніської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. № 312/01-16 від 07.10.2025, спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] в нотаріальній конторі не заводилась. Постановою державного нотаріуса Першої золотоніської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. від 15.11.2024 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , земельні ділянки для ведення товарного сільського господарського виробництва площею 3,1734 га з кадастровим номером 7120687400:03:001:0424 та площею 3,4050 га з кадастровим номером 7120687400:03:003:0424 після смерті батька [PERSON] . У постанові вказано, що [PERSON] помер [INFO] та залишив заповіт на все майно на ім`я [PERSON] . Протягом встановленого законом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини [PERSON] з заявою про прийняття спадщини згідно заповіту не звертався, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Спадщину після його смерті фактично прийняла дружина [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована разом з чоловіком. Спадкоємицею [PERSON] є її дочка [PERSON] яка спадщину прийняла. [PERSON] не подав заяву про прийняття спадщини протягом встановленого законом шестимісячного строку та не надав доказів спільного проживання із спадкодавцем за однією адресою на день його смерті. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 84042390 від 02.02.2026, спадкова справа номер у нотаріуса 234, номер у спадковому реєстрі 54745599, заведена приватним нотаріусом Бірюком О.В. після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Згідно копії спадкової справи №234/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON] , вона заведена 17.07.2013 на підставі заяви [PERSON] , яка вказала, що спадщину після смерті матері [PERSON] приймає. Інформація про інших спадкоємців відсутня. По справі видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,1638 га. Інших доказів суду не надано. Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1270 ЦПК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно ч. 3 ст. 1272 вказаного Кодексу за позовом спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи. Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Позивач вказує що з 03.04.2006 перебував у відрядженні у м. Севастополь і заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк подати не міг. Також причиною пропуску строку на прийняття спадщини вказує необізнаність про наявність заповіту. З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги були його син - позивач по справі [PERSON] та дружина [PERSON] . При цьому [PERSON] , який на момент смерті з [PERSON] не проживав, будучи обізнаним про смерть спадкодавця, як спадкоємець першої черги, жодних активних дій для прийняття спадщини не вчинив. Незважаючи на твердження позивача про неможливість подати заяву про прийняття спадщини вчасно у зв`язку з перебуванням у робочому відрядженні, таке відрядження розпочалось тільки з 03.04.2006, тобто через 3 місяці після смерті спадкодавця і позивачем не надано доказів неможливості звернення до нотаріуса протягом таких перших 3 місяців. Також з матеріалів справи не вбачається, що протягом наступних 3 місяців перебування у відрядженні позивач, перебуваючи на території України, намагався подати відповідну заяву та що йому чинились відповідні перешкоди у цьому. Щодо необізнаності позивача про існування заповіту слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.06.2024 по справі № 686/5757/23, на яку, зокрема, посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, у п. 60-68 вказала, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах. Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини. Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця. Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством. Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд. Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту. У п. 71-72 вказаної постанови ВП ВС зазначив, що спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України. Тож факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин, у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту. У п. 77-78 Велика Палата Верховного Суду висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. Оскільки позивач є спадкоємцем першої черги, то навіть будучи необізнаним про наявність заповіту та маючи бажання прийняти спадщину мав усвідомлювати, що він є учасником процесу спадкування та зобов`язаний вчинити певні активні дії для прийняття спадщини, проте протягом встановленого законодавством строку жодних активних дій не вчинив, що свідчить про відсутність у нього інтересу до спадщини. Позивач звернувся до суду для поновлення строку прийняття спадщини тільки через більш як 18 років по смерті спадкодавця. Тому суд не може прийняти його твердження про необізнаність про існування заповіту як істотну причину пропуску строку прийняття спадщини. Позивачем не наведено та необґрунтовано інших поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, які були б пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій. Отже доводи, викладені в позові, не можуть бути підставою для визнання поважною причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки поважність причин підлягає доведенню на підставі сукупності доказів, які в достатній мірі підтверджують наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги. Таким чином, вищевказані доводи не підтверджують поважних причин, які пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця, що унеможливили звернення до нотаріуса у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк. Що ж до визнання [PERSON] позову суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 1,4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, що відповідає висновкам Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеним у Постанові від 09 вересня 2020 року по справі справа № 572/2515/15-ц провадження № 61-1051св17. У той же час з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину виключно після смерті своєї матері [PERSON] , спадщину після смерті [PERSON] відповідач не приймала, оскільки не є його спадкоємцем. Відтак, оскільки [PERSON] не є спадкоємцем після смерті [PERSON] - вона не є належним відповідачем у цій справі, оскільки рішення у справі жодним чином не вплине на її спадкові права. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ст. 51 ЦПК). Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові, на що неодноразово вказував у своїх постановах Верховний Суд заокрема, у постанові від 22.01.2025 по справі 760/18179/23. Принцип «пропорційності», який існує у Цивільно-процесуальному законодавстві України, тісно пов`язаний з принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Судом також враховується рішення ЄСПЛ у справі "Ілхан проти Туреччини" від 27.06.2000 р., при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, з огляду на обставини цієї справи, обмеження позивача на прийняття спадщини, який пропустив визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк без поважних причин, є пропорційними і водночас його необхідним наслідком. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed