Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

30 грудня 2025 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Хмельницької області про визнання права власності на визначені частки кватири [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Хмельницької області щодо посвідчення договору дарування на та частку у праві власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, державним нотаріусом було відмовлено позивачам в посвідченні договору дарування з підстав, що згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, тому дане свідоцтво видане не уповноваженим органом. Також, у Свідоцтві про право особистої власності на житло виданого відділом приватизації Старокостянтинівського району електричних мереж 13 лютого 1997 року не проставлена гербова печатка. Тому позивачі змушені звернутися до суду для захисту своїх прав. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 січня 2026 року було відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 11 лютого 2026 року ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у даній справі було замінено неналежного відповідача - Старокостянтинівську державну нотаріальну контору Хмельницької області, на належного відповідача - Старокостянтинівську міську раду Хмельницької області. 02 березня 2026 року ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у даній справі було закрито підготовче провадження та призначено справи до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачі не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, однак подали до суду заяви, згідно яких просять розгляд справи здійснити без їх участі, позовні вимоги просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, однак подала до суду заяву, якою просить розгляд справи здійснити без її участі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.02.1997 року виданого згідно з розпорядженням від 10.12.1996 року №3, відділом приватизації Старокостянтинівського району електричних мереж, зареєстрованого в реєстрі за №4437, квартира [ADDRESS] , загальною площею 73,9 кв.м. дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках кожному. Згідно довідки №823 від 16.12.2021 року, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , зареєстрована в Старокостянтинівському бюро технічної інвентаризації та записана в реєстровій книзі №23 під реєстровим №4437 за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках кожному згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.02.1997 року, виданого відділом приватизації Старокостянтинівського району електричних мереж та внесено до електронного реєстру прав власності на нерухоме майно 20.03.2007 року, реєстровий номер: 18221319. Відповідно до копії рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2022 року, яке набрало законної сили 05 січня 2023 року, судом встановлено, що за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , визнано право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №322348889 від 09.02.2023 року. Відповідно до відповідей №1700/01-16, №1701/01-16, №1702/01-16 від 25.11.2025 року, державним нотаріусом було відмовлено позивачам в посвідченні договору дарування з підстав, що згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, тому дане свідоцтво видане не уповноваженим органом. Також, у Свідоцтві про право особистої власності на житло виданого відділом приватизації Старокостянтинівського району електричних мереж 13 лютого 1997 року не проставлена гербова печатка. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не порушують прав інших осіб. Обраний позивачами спосіб захисту права - визнання права власності є ефективним, право позивача та підлягає захисту, оскільки іншого порядку визнання права власності в даному випадку не існує, тому позов необхідно задовольнити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд

Outcome: approved