Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

ТОВ «Факторинг Партнерс» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.08.2021р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір позики №75164391, відповідно до якого відповідачу надано грошові кошти на умовах повернення та сплати процентів, а також 08.11.2021р. між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено договір позики №2558021 на аналогічних умовах. Надалі право вимоги за договором №75164391 було відступлено: 22.02.2022р. - від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Вердикт Капітал», 10.01.2023 р.- від ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Коллект Центр», 18.02.2025р. - від ТОВ «Коллект Центр» до ТОВ «Факторинг Партнерс». Право вимоги за договором №2558021 було відступлено: 05.05.2023р. - від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», 23.05.24р. - від зазначеної фінансової компанії до ТОВ «Факторинг Партнерс». Позивач зазначає, що відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на дату формування позовної заяви утворилась заборгованість, зокрема за договором №75164391 у розмірі 15049,70 грн, що складається із 6851,58 грн заборгованості за тілом кредиту, 8197,00 грн заборгованості за нарахованими процентами, 1,12 грн. - 3% річних (штрафні санкції, комісії та інші платежі не нараховувались), а за договором №2558021 у розмірі 9307,60 грн, що складається із 3000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 6307,60 грн заборгованості за нарахованими процентами (штрафні санкції, комісії та інші платежі відсутні), у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості 24357,30 грн, а також судові витрати, зокрема судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2026 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом із копією позовної заяви з додатками було надіслано відповідачу [PERSON] на адресу реєстрації рекомендованим листом з повідомленням. 19.01.2026р. на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на даний позов, в якому він заперечує проти заявлених вимог у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність, зазначає про сплив строку позовної давності, оскільки кредитні договори, на які посилається позивач, укладені понад три роки тому, при цьому будь-які платежі за ними не здійснювались, що, на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для переривання чи поновлення строку позовної давності, у зв`язку з чим заявляє клопотання про застосування наслідків його спливу. Також відповідач вказує на відсутність належних та допустимих доказів, зокрема доказів укладення кредитного договору саме з ним, розміру та складу заборгованості, правових підстав набуття позивачем права вимоги (договору факторингу), належного повідомлення його про відступлення права вимоги, а також правомірності нарахування процентів і штрафних санкцій. Додатково звертає увагу на невідповідність заявленої до стягнення суми принципу співмірності, вважаючи її завищеною і непропорційною. 21.01.2026р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вважає позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджуються належними доказами, зокрема вказує, що між відповідачем [PERSON] та первісними кредиторами були укладені кредитні договори - 27.08.2021р. на суму 12000 грн та 08.11.2021р. на суму 3000 грн, за якими відповідач отримав грошові кошти та зобов`язався їх повернути з процентами, однак свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, право вимоги за якою на підставі договорів факторингу послідовно відступалося, що підтверджується відповідними договорами та реєстрами прав вимоги, при цьому позивач вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги, а нарахування процентів здійснювалось відповідно до умов договорів. Зазначає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки його перебіг продовжувався на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України у зв`язку з COVID-19, а також на період дії воєнного стану, у зв`язку з чим станом на момент звернення до суду у 2026 році позовна давність не спливла, та додатково обґрунтовує заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 13000 грн, посилаючись на укладений договір про надання правничої допомоги від 02.07.2024р., акт наданих послуг та критерії співмірності витрат, у зв`язку з чим просить позов задовольнити у повному обсязі. 21.01.2026р. на адресу суду надійшли заперечення від відповідача [PERSON] , в яких він зазначає, що доводи ТОВ «Факторинг Партнерс» не спростовують його заперечень та не підтверджені належними і допустимими доказами, вказує, що жодних платежів за кредитними договорами ним не здійснювалось, борг не сплачувався, що виключає переривання перебігу позовної давності, а кредитні договори укладені понад три роки тому, у зв`язку з чим строк позовної давності є пропущеним і підлягає застосуванню. Також зазначає, що позивач не надав належного розрахунку заборгованості, який би дозволив перевірити її правильність, а заявлена до стягнення сума є непропорційною та такою, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, при цьому сам факт укладення договорів факторингу, на думку відповідача, не впливає на перебіг строку позовної давності та не є підставою для його поновлення, у зв`язку з чим вважає, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності, а відповідь на відзив не містить нових обставин чи доказів, які б спростовували позицію відповідача, і просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 28.01.2026р. до суду надійшли пояснення від позивача в яких він зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи, вказує на укладення відповідачем [PERSON] кредитних договорів від 27.08.2021р. на суму 12000 грн та від 08.11.2021р. на суму 3000 грн, за якими останній отримав грошові кошти та зобов`язався їх повернути разом із процентами, однак свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, право вимоги за якою послідовно відступалося за договорами факторингу, що підтверджується відповідними договорами та реєстрами, при цьому позивач зазначає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки його перебіг продовжувався у зв`язку з встановленням карантину, запровадженого Кабінетом Міністрів України у зв`язку з COVID-19, а також у зв`язку із введенням та дією воєнного стану в Україні з 24.02.2022, що відповідно до законодавства призвело до продовження строків позовної давності, у зв`язку з чим звернення до суду у січні 2026 року є здійсненим у межах встановленого строку, та просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Якщо ж суд прийде до висновку що даний строк був пропущений, просить суд його поновити на підставі Договорів відступлення, оскільки позивач набув право вимоги до відповідача 23.05.24р. та 18.02.25р. відповідно внаслідок заміни сторони кредитора у зобов`язанні, що є поважною причиною для пропущення позовної давності. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 27.08.2021р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір позики №75164391, за змістом якого позикодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 2.1. Договору Сума Позики становить 12000.00 грн. Згідно п. 2.3. Договору процентна ставка (базова, фіксована) становить 1.60 %, яка нараховується за кожен день користування Позикою. Відповідно до п. 5.2. Договору Позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету, розміщені за посиланням https://mycredit.ua/ua/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та наслідки укладення цього Договору йому зрозумілі. Згідно п. 12. Договору цей договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» Договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором «7AIRejV05p» . Відповідно до довідки АТ КБ «Приват Банк» №20.1.0.0.0/7-260216/58626-БТ від 21.02.2026р. Банком на ім`я [PERSON] було емітовано карту № [NUMBER] . На даний рахунок 27.08.2021р. були зараховані кошти в сумі 12000,00 грн. В анкетних даних [PERSON] значиться мобільний телефон « [NUMBER] . На даний телефон відправлялась інформація про підтвердження операцій станом на 21.02.2026р. Відповідно до наданого суду розрахунку, сума заборгованості за даним кредитом на день звернення з позовом до суду становить 15049,70 грн., з яких 6851,58 грн. заборгованість за тілом, 8197,00 грн. - заборгованість за процентами, 1,12 грн. - 3% річних. 22.02.2022р. було укладено договір № 22/02/2022 відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75164391. 10.01.2023р. було укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75164391. 18.02.2025р. було укладено договір № 18-02/25 відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75164391. Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до Відповідача за договором № 75164391, що підтверджується також витягами з реєстру боржників, актами прийому - передачі Реєстру Боржників та платіжними дорученнями по оплатах за даними договорами. 08.11.2021р.ТОВ «Лінеура Україна» та позичальником було укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2558021р., за змістом якого позикодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір укладено на наступних умовах. Сума кредиту - 3 000,00 гривень. Строк кредиту 30 днів. Процентна ставки - фіксована. Стандартна процента ставка становить 1,99% в день та застосовується: - у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 Договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою Клієнта, відповідно до п.4.1 Договору; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.2 Договору. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою 29653.85% річних, за зниженою ставкою 3.71% річних. Кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки Клієнта, реквізити якої надані Клієнтом Товариству з метою отримання кредиту. Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором K173 . Відповідно до довідки АТ «ВСТ Банк» №732-БТ від 16.02.2026р. Банком на ім`я [PERSON] була емітована платіжна картка № [NUMBER] . На дану картку 08.11.2021р. були зараховані кошти в сумі 3000, 00 грн. Відповідно до наданого суду розрахунку, сума заборгованості за даним кредитом на день звернення з позовом до суду становить 9307,60 грн., з яких 3000,00 грн. заборгованість за тілом, 6307,60 грн. - заборгованість за процентами. 05.05.2023р. було укладено договір № 05052023 відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2558021. 23.05.2024р. було укладено договір № 23/05/24 відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКА Заяву подано через систему «Електронний суд» АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ" відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2558021. Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до Відповідача за договором № 2558021, що також підтверджується витягами з реєстру боржників, актами прийому - передачі Реєстру Боржників та платіжними дорученнями по оплатах за даними договорами. У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За викладених обставин, суд резюмує, що без здійснення входу позичальником на сайт кредитодавця, без отримання ним умов договору (оферти) і повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає прийняття пропозиції (акцепту), кредитний договір не був би укладеним. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Отже, факт виникнення кредитних відносин є очевидним і встановленим, позаяк надані позивачем докази містять інформацію про підписання договору, за яким заявлено стягнути заборгованість, електронним цифровим підписом, зокрема за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України. Доказів про те, що персональні дані [PERSON] (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, електронна адреса) були використані кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані. За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. [PERSON] не заявляв зустрічні позовні вимоги щодо безгрошовості кредитних договорів на підставі положень ст.1051 ЦК України. Крім того, суд акцентує увагу на те, що позивач є фінансовою, а не банківською установою, нормативно-правове регулювання діяльності яких має свої особливості, зокрема, що стосується вимог до первинної документації. ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «Лінеура Україна» не є банком, а тому не відкриває позичальнику рахунок, а лише здійснює перерахування кредитних коштів на вже існуючий рахунок позичальника у банківській установі. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20). З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти у повному обсязі у межах встановленого строку кредитування кредитодавцю не повернув, нараховані на підставі умов кредитного договору відсотки за користування кредитом не сплачував, тому оскільки відповідачем не було спростовано правильність здійсненого розрахунку, суд вважає, що прострочена заборгованість за кредитом №75164391 від 27.08.2021р. в розмірі 15049,70 грн. та за кредитом №2558021 від 08.11.2021р. в розмірі 9307,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо заявлених вимог про стягнення заборгованості -3% річних за кредитним договором №75164391 на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 1,12 грн., суд зазначає наступне. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 31.07.2024 у справі №161/11703/22 Крім того, Верховний Суд в постанові від 07.02.2018 у справі №910/11249/17 зробив висновок, що положення статті 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, Наявність боргового зобов`язання - не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. А тому дані вимоги є обгрунтованими. Відповідно до ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу. Ст. 516 ЦК України передбачає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а неповідомлення боржника не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання. Положення ч. 1 ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» встановлюють обов`язок повідомлення споживача, однак не передбачають недійсності відступлення у разі його недотримання. Оцінюючи надані докази у їх сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до переконання, що кредитні договори між сторонами укладено належним чином, грошові кошти відповідачем отримано, зобов`язання з їх повернення не виконано, право вимоги до відповідача правомірно перейшло до позивача, а доказів погашення боргу відповідачем суду не надано. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до положень статей 256-257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, постанову Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року. Окрім того, згідно пунктом 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався і діє станом на дату ухвалення рішення. Разом із тим, внесено зміни до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 «;Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Продовжено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 30 квітня 2023 року. Також продовжено на всій території України карантин до 30 квітня 2023 року. Враховуючи вище викладене, строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину та строк воєнного, надзвичайного стану. Суд вважає, що з урахуванням продовження строку позовної давності, та того, що карантин був введений 12 березня 2020 року, строк позовної давності необхідно відраховувати саме з цієї дати. Договір про надання позики на умовах споживчого кредиту №75164391 укладено 27.08.2021р. та №2558021 - 08.11.2021р., тобто, після введення на території України карантину та воєнного стану, отже строк позовної давності зупинено. Таким чином, позов заявлено в межах строку позовної давності. У зв`язку із задоволенням позовних вимог на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн, які сплачені при подачі позовної заяви Щодо відшкодування витрат на оплату правничої допомоги, судом встановлено, що сума в розмірі 13000,00 гривень за надані послуги правничої допомоги є неспіврозмірною виконаній адвокатом роботі, розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру, за відсутності протиріч між наявними у справі доказами, судова практика є сталою, застосування великої кількості законів спірні правовідносини не передбачають, матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження та збирання б яких адвокат витратив значний час. Участі в судових засіданнях адвокат не приймав. З огляду на викладене, суд враховуючи принципи співрозмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, обсягом та змістом наданих адвокатських послуг і виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Достатньою компенсацією витрат позивача на професійну правничу допомогу буде менша сума, ніж розмір відшкодування, вказаний представником позивача у своїй заяві.

Outcome: approved