Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Голіней Л.Д., звернувся до суду із позовом до Заболотівської Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач по справі [PERSON] є батьком позивача. [PERSON] отримав у спадок від [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,0 кв.м. З 2000 року [PERSON] виїхав з України, не проживає в [ADDRESS] та не бере жодної участі у благоустрої та утриманні квартири. З 2001 року даною квартирою користується та здійснює всі необхідні ремонти позивач, несе витрати по оплаті комунальних послуг. Тому вважає, що у нього є правові підстави заявляти про давність володіння зазначеним вище майном, оскільки він добросовісно заволодів вказаним майном та продовжує відкрито і безперервно користуватися вказаним будинком. Просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Надвірнянського районного суду від 10.11.2025 відкрито провадження у даній справі та за заявою представника позивача витребувано в Обласному комунальному підприємстві «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» копію інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] , справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. 26.11.2025 витребувані документи надійшли до суду. Ухвалою суду від 13.01.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Голіней Л.Д. підтримала заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові, просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що зв`язок з відповідачем втрачений, жодної інформації про його місце перебування позивач не має. Позивач звертався для відділу ДРАЦС з метою виявлення актового запису про реєстрацію смерті або повторного шлюбу відповідача, такої інформації не виявлено. Чи звертався позивач до правоохоронних органів з метою розшуку відповідача, інформації вона не має. Мати позивача розлучена з батьком, і також не має інформації щодо місця перебування відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації та шляхом розміщення оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме на сайті Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву не подав. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило. Представник відповідача Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області у судове засідання не з`явилася, 03.12.2025 подала заяву, згідно якої просила не заперечувала проти розгляду заяви в межах норм чинного законодавства. Суд, вислухавши представника позивача, заслухавши покази свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом відповідач [PERSON] отримав у спадок від [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.7,88). Відповідно технічного паспорту будинок за адресою: [ADDRESS] складається з 2 кімнат, загальною площею 62,0 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 18,7 кв.м, 2-а кімната -13,5 кв.м, кухня -18,9 кв.м, коридор -10,0 кв.м ( а.с 8-9). З висновку № 1310202501 про ринкову вартість об`єкта експертної оцінки вбачається, що ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , станом на дату оцінки 13.10.2025 становить 217000,00 грн (а.с.18). Згідно акту обстеження № 994 від 10.10.2025 за адресою: [ADDRESS] , проживає позивач [PERSON] разом сім`єю. Батько [PERSON] з 2000 року у квартирі не поживає. Зі слів заявника та зі слів сусідів утриманням квартири та благоустроєм квартири займається [PERSON] (а.с.10). У 2005 році позивач у зазначеній квартирі змінив лічильник газу (а.с.11-12). Згідно наданих квитанцій, платіжних чеків, та довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 15.10.2025 року вбачається, що в період з 2013 по 2025 рік позивач оплачував комунальні послуги за воду та водовідведення, за природний газ, за побутові відходи, за електроенергію (а.с.13-17, 106-124). В матеріалах інвентаризаційної справи № 3571 та приватизаційної справи № 1301 на квартиру [ADDRESS] міститься свідоцтво про право власності на житло від 24.02.1993 на ім`я [PERSON] . Інформація щодо інших власників нерухомого майна відсутня (а.с.34-88). Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала покази про те, що позивач є її зятем. Її дочка разом з позивачем та дітьми проживають у цій квартирі з 2000 року. Позивач зробив ремонт у квартирі з нуля, так як будинок старий, постійно користується нею та весь час там проживає із сім`єю. Окрім них, у будинку ніхто не проживав. Також у позивача є сестра та мама, які проживають окремо. Інформації про те, де знаходиться відповідач, вона не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази про те, що в [ADDRESS] вона проживає з 1973 року. Відповідача [PERSON] більше 20 років вона у місті не бачила. Де він на теперішній час проживає, їй не відомо. У квартирі з 2000 року проживає позивач разом із родиною. Її дочка говорила, що позивач робив там ремонти. Мати позивача з ним не проживає, має власну квартиру та проживає окремо. До спірних правовідносин суд застосовує такі норми права. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пункт 1 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 вказаного Кодексу. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Вказана позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.01.2026 року, винесеною у справі № 686/20921/22. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, винесеній у справі № 535/885/23, вказано, що за набувальною давністю можна набути право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, а позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, що відповідає судовій практиці Верховного Суду, яка й була врахована судами попередніх інстанцій. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як на підставу для визнання права власності за набувальною давністю позивач покликається на те, що з 2000 року він проживає у квартирі, яка на праві власності належить його батькові [PERSON] , безперервно користується цим майном по теперішній час. Місце знаходження відповідачки позивачу невідоме. Тому більше 10 років він користується квартирою, підтримує в належному стані, несе витрати на оплату комунальних послуг. Відкрите і безперервне користування цим майном з 2000 року є підставою для визнання за позивачем права власності на вказане майно за набувальною давністю. Суд критично оцінює наведені доводи, враховуючи таке. З моменту початку користування квартирою з 2000 року, позивачу було достовірно відомо про те, що квартира на праві власності належить його батькові відповідачу [PERSON] , що підтверджує, що позивач знав, що він володіє чужим майном. Матеріали справи не містять підтвердження того, що відповідач відмовився від належного йому нерухомого майна, а тому відсутні підстави вважати, що спірне нерухоме майно не має власника. Сам по собі факт тривалого часу проживання, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Слід також зазначити, що матеріали справи не містять інформації про те, чи звертався позивач до правоохоронних органів із заявою щодо встановлення місця перебування відповідача [PERSON] . Також, в судовому засіданні встановлено, що позивач має сестру, яка у разі можливої смерті відповідача буде також спадкоємцем майна, яке належить відповідачу на праві власності. Пояснення свідків підтверджують лише факт відкритості та безперервності володіння майном [PERSON] . З урахуванням ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у справі суд також врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 31.01.2019 по справі № 225/2258/17. Крім того, суд враховує вимоги ст. 41 Конституції України, відповідно до змісту якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Аналогічний принцип непорушності права власності закріплений і в ст. 321 ЦК України. Суд із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про те, що позивач [PERSON] не довів наявності підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а тому позов не підлягає до задоволення. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Однак, суд не приймає визнання позову представником відповідача Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, оскільки воно суперечить закону, а саме приписам ст.344 чинного ЦК України. Отже, в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed