Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ 29.12.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (далі ТОВ «Брайт Інвестмент») звернулось до Черняхівського районного суду Житомирської області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №2014781657 від 14.02.2017 в розмірі 14073,72 грн. В обґрунтування позову ТОВ «Брайт Інвестмент» зазначає, що 14.02.2017 [PERSON] підписав заяву-анкету на отримання кредиту в Акціонерному товаристві «ОТП Банк», та того ж дня Акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] підписали договір про надання споживчого кредиту № 2014781657, за умовами якого Акціонерне товариство «ОТП Банк» надав [PERSON] кредит на придбання товару у покупця у розмірі 5799,80грн., строком на 8 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 0,01% річних та сплатою 250,00грн. за надання виписок у електронному вигляді. 24.03.2023 АТ «ОТП банк» та ТОВ «Брайт Інвестмент» уклали договір факторингу №24/03/23. Відповідно до умов договору позивач прийняв право грошової вимоги і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між банком та боржниками в розмірі портфеля заборгованості, зазначених у реєстрі боржників, зокрема за кредитним договором №2014781657 від 14.02.2017, укладеним між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Позивач зазначає, що після передачі права грошової вимоги за договором факторингу відповідач у порушення умов кредитного договору №2014781657 свої зобов`язання не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка становить 14073,72грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту 8190,52 грн., заборгованості за відсотками 5883,20 грн. ІІ. ПРОЦЕДУРА та КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 29.12.2025 справа передана на розгляд судді Збаражському О.М. На виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України, 06.01.2026 суд отримав відомості про місце реєстрації відповідача [PERSON] 15.01.2026 ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 17.02.2026. 17.02.2026 ухвалою суду, яка в порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання, розгляд справи відкладено на 16.03.2026. 16.03.2026 сторони в судове засідання не прибули. Представник позивача Кириченко О.М., просила справу розглядати без участі представника ТОВ «Брайт Інвестмент» (а.с.6). Відповідач [PERSON] повторно не прибув в судове засідання, про розгляд справи повідомлявся встановленим порядком (а.с.146,147, 153, 154). Причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався. У постанові від 14.03.2021 у справі №911/3142/19 Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Крім того, відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України, що було оприлюднено 17.02.2026. Враховуючи викладене, суд рахує, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.ст. 211, 280 ЦПК України, судом вирішено проведення заочного розгляду справи, про що 16.03.2026 постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 16.03.2026 судом складено вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ Судом встановлено, що 14.02.2017 між АТ «ОТП Банк» до [PERSON] укладений кредитний договір №2014781657 про надання споживчого кредиту (а.с. 9-10). Відповідно до п. 1.1. кредитного договору кредит видається позичальнику у загальному розмірі 5799,80грн. на придбання товарів та послуг у продавця 1 та банку. Дата остаточного повернення кредиту 14.10.2017 (п.1.4. договору). За умовами договору розмір процентної ставки становить 0.01 % річних. Згідно Графіку платежів та розрахунку загальної вартості кредиту, встановлена кількість платежів, їх розмір та періодичність внесення позичальником з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом (а.с.10). На виконання умов зазначеного договору АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю, сплативши на користь продавця суму за товар, придбаний відповідачем, в розмірі 5894,00грн., що підтверджується товарним чеком №40003822293 від 14.07.2017, видатковою накладною №40003822293 від 14.02.2017, фіскальним чеком ТОВ «Дієса» магазин 182 від 14.02.2017 (а.с.11а, 13, 14). З розрахунку заборгованості за договором №2014781657 від 14.02.2017, вбачається, що загальна заборгованість за договором становить 14073,72грн. (а.с.15-95). Відповідно до виписки з рахунку приватного клієнта №2014781657 вбачається, що відповідач частково погашав кредит, що підтверджує факт отримання кредитних коштів та їх використання (а.с. 96-106). 24.03.2023 АТ «ОТП банк» та ТОВ «Брайт Інвестмент» уклали договір факторингу №24/03/23. Відповідно до умов даного договору позивач прийняв право грошової вимоги і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між банком та боржниками в розмірі портфеля заборгованості, зазначених у реєстрі боржників, зокрема за кредитним договором №2014781657 від 14.02.2017, укладеним між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] (а.с.110-114,115,116). Згідно витягу з додатку №1 до договору факторингу №24/03/23 від 24.03.2023, позивач набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №2014781657 від 14.02.2017 у сумі 14073,72 грн., з яких: 8190,52 грн. заборгованість за тілом кредиту, 5883,20 грн. заборгованість за відсотками (а.с.150). IV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ, МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. В частинах першій, другій статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Однак відповідач, не виконуючи належним чином зобов`язання за Договором не дотрималася зазначених вимог, що призвело до виникнення заборгованості за кредитом. Надані позивачем докази та розрахунок заборгованості не був спростований відповідачем в ході судового розгляду. Пунктом 1 ч.1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем в належній формі був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит на придбання товару та можливість користуватись кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, таким чином сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору кредиту. Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору, зазначений договір недійсним не визнано, доказів того, що наведені умови договору, його форма і порядок укладення суперечать волевиявленню позичальника, було обмеженим і не відповідало його внутрішній волі. Викладені істотні умови, права і обов`язки сторін, зокрема, способи та терміни погашення кредиту погоджені сторонами, про що свідчить їх підписання ними. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог. При цьому, на підставі договору факторингу №24/03/23 укладеного з первісним кредитором 24.03.2023, позивач набув права вимоги про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором №2014781657 від 14.02.2017. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь суми заборгованості за кредитним договором №2014781657 від 14.02.2017 в сумі 14073,72 грн. є обґрунтованими та доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2422,40грн. При визначенні розміру витрат понесених позивачем на правничу допомогу у суді, суд враховує наступне. Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Брайт Інвестмент» понесло витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи в суді в розмірі 5000,00 грн., що підтверджується договором №43115064 про надання правничої допомоги від 01.07.2025, додатковою угодою №2014781657 до договору №43115064 про надання правничої допомоги від 01.07.2025, детальним описом робіт (послу) виконаних адвокатським бюро «Ольги Клещ», актом №2014781657 про підтвердження надання правничої допомоги, актом про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 25.12.2025, платіжною інструкцією №3722 про оплату послуг адвокатського бюро «Ольги Клещ». Дослідивши надані позивачем докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, ціну позову та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тривалість судового провадження, наявність численної усталеної практики, суд вважає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи, тому зменшує розмір витрат на правничу допомогу до 3000,00грн.

Outcome: approved