Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача ТОВ «Українські Фінансові Операції» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 5022769 від 07 жовтня 2024 року у розмірі 26 467 грн 39 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 жовтня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] в електронній формі було укладено кредитний договір № 5022769, підписаний електронним підписом позичальника, за умовами якого кредитодавець на засадах платності, строковості та зворотності перерахував грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 6 000 грн. [PERSON] свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. 02 червня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» було укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Українські Фінансові Операції» належні йому права вимоги за кредитними договорами до позичальників, зокрема за кредитним договором № 5022769 від 07 жовтня 2024 року. Отже, ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло право грошової вимоги до відповідача за зазначеним кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором кредиту, а саме непогашенням заборгованості ні на рахунок первісного кредитора, ні на рахунок позивача, останній просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 5022769 від 07 жовтня 2024 року у загальному розмірі 26 467 грн 39 коп., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 5 999 грн 99 коп.; процентами, які нараховані первісним кредитором - 13 147 грн 41 коп.; процентами, які нараховані позивачем - 7 319 грн 99 коп. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 2 662 грн 40 коп. судового збору та 10 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не подав, заперечень проти позову та доказів погашення заборгованості не надав. ІІ. Процесуальні дії у справі 16 лютого 2026 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було запропоновано подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. Цією ж ухвалою за клопотанням представника позивача суд витребував докази від банківської установи, які надійшли на адресу суду 03 березня 2026 року. Представник позивача Дідух Є.О. подав заяву, у якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву та інші письмові пояснення до суду не подав, про зміну своєї зареєстрованої адреси проживання суд не повідомив. Водночас він був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки суд надіслав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими матеріалами на його зареєстровану адресу місця проживання. Поштове відправлення не було вручено відповідачу, оскільки, згідно з рекомендованим повідомленням, воно не було отримане під час доставки та повернулося до суду. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічної правової позиції дотрималася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), вказавши, що належне повідомлення вважається здійсненим у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи. Крім того, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що поштові відправлення, повернуті із позначкою «закінчення терміну зберігання» або з аналогічним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх направлення на реальну адресу реєстрації фізичної особи. З урахуванням наведеного, а також відсутності в матеріалах справи відомостей про іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача, суд дійшов висновку, що вжив усіх необхідних і достатніх заходів для належного повідомлення [PERSON] про розгляд справи та надання йому можливості реалізувати своє право на захист, що відповідає вимогам статей 128131, 274, 280 Цивільного процесуального кодексу України та узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. IІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення Відповідно до частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для заочного розгляду справи, у зв`язку з чим здійснює її розгляд у заочному порядку відповідно до статей 280, 281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Відповідно до копії заяви від 07 жовтня 2024 року [PERSON] (клієнт) прийняв пропозицію на укладення договору відповідно до умов публічної пропозиції ТОВ «Лінеура Україна» (товариство), що розміщена на вебсайті товариства, та використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів. Підписанням заяви клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення договору ознайомився з його повним текстом, повністю зрозумів його зміст та погоджується з усіма умовами договору (а.с. 18). 07 жовтня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» (товариство) та відповідачем [PERSON] (клієнт) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 5022769, згідно з умовами якого: сума кредиту 6 000 грн (п. 1.2.); строк кредитування - 360 днів (п. 1.3.); стандартна процентна ставка - 1,00 % в день та застосовується у межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 (п. 1.4.1.); знижена процентна ставка - 0,01 % в день та застосовується якщо клієнт до 26.10.2024 сплатить кошти в сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту (п. 1.4.2.). Згідно п. 2.1 кредитні кошти надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] (а. с. 21-35). Відповідно до таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки, яка є додатком № 1 до кредитного договору № 5022769 від 07 жовтня 2024 року, загальна вартість кредиту становить 26 412 грн, з них: 6 000 грн - сума кредиту, 20 412 грн - проценти за користування кредитом. Кількість днів кредитування 360, з 07.10.2024 по 02.10.2025 (а. с. 34-35). Кредитний договір № 5022769 підписаний відповідачем 07 жовтня 2024 року о 11:21:45 шляхом введення одноразового ідентифікатора 32817 в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Лінеура Україна» (а.с. 33). Підписавши цього ж дня шляхом введення одноразового ідентифікатора 49474 в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Лінеура Україна» паспорт споживчого кредиту (а.с. 19-20) відповідач отримав інформацію щодо реальної річної процентної ставки, орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, розмір обов`язкових щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів та наслідки несвоєчасного повернення коштів, тобто погодився на визначені основні умови кредитування. 22 лютого 2026 року АТ КБ «Приватбанк» листом № 20.1.0.0.0/7-260218/84143-БТ (а.с. 122) повідомило суд, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) емітовано платіжну картку № [NUMBER] . Також повідомило, що по картковому рахунку № [NUMBER] за період з 07 жовтня по 12 жовтня 2024 року відбулось зарахування коштів на суму 6 000 грн. Відповідно до договору № 03012024-1 від 03 січня 2024 року, ТОВ «Пейтек Україна» надає ТОВ «Лінеура Україна» посередницькі послуги з перерахування коштів (а.с. 5361). Відповідно до договору № ФК-П-19/03-01 від 12 березня 2019 року, ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає ТОВ «Лінеура Україна» посередницькі послуги з перерахування коштів, використовуючи систему iPay.ua (а.с. 6264). На підтвердження перерахування коштів відповідачу згідно кредитного договору № 5022769 позивач надав копію листа за підписом директора ТОВ «Універсальні платіжні рішення», в якому зазначено, що кредитні кошти в сумі 6 000 грн перераховані 07 жовтня 2024 року о 11:23:08 [PERSON] за допомогою платіжної системи iPay.ua шляхом зарахування на карту № [NUMBER] (а.с.70). На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТОВ «Лінеура Україна» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 5022769 від 07 жовтня 2024 року, згідно з яким станом на 02 червня 2025 року загальна сума заборгованості становила 22 147 грн 40 коп., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 5 999 грн 99 коп.; процентами - 13 147 грн 41 коп.; штрафними санкціями 3 000 грн (а.с. 36-39). 02 червня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, відповідно до умов якого перша сторона передає (відступає) другій стороні за плату право грошової вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, за кредитними договорами, укладеними між кредитором і боржниками (а.с. 4251). Того ж дня сторони договору факторингу підписали акт прийому-передачі реєстру боржників (а.с. 52). ТОВ «Українські Фінансові Операції» здійснило оплату за відступлення права вимоги згідно з платіжними інструкціями (а.с. 106-108). Відповідно до витягу з реєстру боржників, складеного до договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02 червня 2025 року, ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 5022769 від 07 жовтня 2024 року у загальному розмірі 22 147 грн 40 коп., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 5 999 грн 99 коп.; процентами - 13 147 грн 41 коп.; штрафними санкціями 3 000 грн (а.с. 40-41). 03 червня 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» повідомило [PERSON] про відступлення права вимоги за кредитним договором № 5022769 від 07 жовтня 2024 року на користь ТОВ «Українські Фінансові Операції» (а.с. 69). На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТОВ «Українські Фінансові Операції» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 5022769 від 07 жовтня 2024 року, згідно з яким позивачем за період з 03.06.2025 по 02.10.2025 включно були нараховані проценти в загальній сумі - 7 319 грн 99 коп. (а.с. 15-16). Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. На момент розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів сплати зазначеної заборгованості, а також не надав доказів належного виконання зобов`язань перед первісним кредитором. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Укладення електронного договору про споживчий кредит Загальні вимоги до чинності правочину визначено статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін має бути вільним та відповідати їхній внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину не встановлена прямо, але одна зі сторін чи інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на визначених законом підставах, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, оформлена в електронній формі. Такий договір укладається й виконується у порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний електронний документ з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, вважається оригіналом такого документа. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення до нього. За умови надання доступу до таких документів їх включення не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положення статті 12 зазначеного Закону передбачають, що електронний правочин вважається підписаним у разі використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису; електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора (SMS-коду чи іншого засобу), що дозволяє ідентифікувати користувача; аналога власноручного підпису (факсиміле) за письмовою згодою сторін. Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Суд встановив, що 07 жовтня 2024 року відповідач у власному особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Лінеура Україна» добровільно та усвідомлено подав заявку на отримання кредиту. Ця електронна заявка зберігається в особистому кабінеті відповідача на сайті кредитодавця. Після подання заявки ТОВ «Лінеура Україна» надіслало відповідачу одноразовий цифровий код (ідентифікатор) через SMS. Введення відповідачем цього одноразового пароля слугувало підтвердженням акцепту згоди на укладення кредитного договору № 5022769 від 07 жовтня 2024 року в електронній формі. Отже, між відповідачем та первісним кредитором було укладено електронний кредитний договір на умовах, відображених у файлах особистого кабінету (текст договору та Правила кредитування). Відповідно до законодавства України, оформлення споживчого кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в письмовій (традиційній) формі власноручним підписом. З матеріалів справи вбачається, що перед укладенням договору відповідач отримав проєкт кредитного договору з усіма додатками в електронному вигляді та ознайомився з його умовами і Правилами надання фінансових кредитів ТОВ «Лінеура Україна», розміщеними на сайті кредитодавця. Це відповідає вимогам ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якими кредитодавець завчасно надає споживачу повну інформацію для прийняття ним обґрунтованого рішення (зокрема, безоплатно надається паспорт споживчого кредиту у визначеній законом формі). Отже, відповідач мав можливість повно і належно ознайомитися з умовами кредитування до моменту укладення договору, що підтверджує усвідомленість його волевиявлення. Згідно з умовами самого Кредитного договору, він містить усі істотні умови та укладений у спосіб та формі, що відповідають вимогам закону. Договором прямо передбачено, що визнання недійсними, нікчемними чи неукладеними окремих його частин або додатків (включно з Правилами) не тягне недійсності чи неукладеності всього договору в цілому. Отже, електронний договір є юридично чинним і обов`язковим для сторін. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором (кодом) по суті є різновидом удосконаленого електронного підпису. Він полягає у використанні алфавітно-цифрового коду, надісланого підписантові через засоби зв`язку (SMS, електронну пошту тощо), для підтвердження волі укласти договір. Такий спосіб автентифікації широко застосовується, зокрема, у сфері мікрокредитування. Дійсність укладення договорів за допомогою ЕПОІ неодноразово підтверджувалася в судовій практиці. Так, у постанові Верховного Суду у справі №?524/5556/19 від 12.01.2021 зроблено висновок, що підписання договору одноразовим паролем-ідентифікатором є належним способом волевиявлення: договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний згідно зі ст. 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічну правову позицію щодо можливості укладення цивільних правових договорів в електронній формі висловлено у постанові ВС від 16.12.2020 у справі №?561/77/19, де зазначено, що якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому такої форми (ч. 2 ст. 639 ЦК України), а будь-який договір, укладений на підставі ЦК або ГК України, може мати електронну форму і вважається укладеним у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, доки судом не встановлено іншого. Будь-які дані про оспорення чи нікчемність кредитного договору відсутні, а тому презумпція його чинності не спростована. Отже, всі права та обов`язки сторін за договором підлягають захисту і виконанню на загальних підставах. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що між відповідачем та первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» було належним чином укладено кредитний договір № 5022769 від 07 жовтня 2024 року на умовах, визначених сторонами в електронній формі. На підтвердження факту надання кредиту матеріали справи містять документ, за яким відповідачу були перераховані кредитні кошти (сума 6?000 грн 00 коп.) на вказаний ним банківський рахунок. Переказ коштів здійснювався через сертифіковані платіжні системи з дотриманням вимог безпеки (стандарт PCI DSS), що гарантує належне зарахування суми на рахунок позичальника. Відповідач отримав обумовлені договором кошти, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути їх та сплатити встановлені договором платежі у визначені строки. Відступлення права вимоги (заміна кредитора) Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18), постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15). Позивач на підтвердження набуття права вимоги за спірним зобов`язанням суду надав копію договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02 червня 2025 року, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції», а також копію витягу з реєстру боржників до зазначеного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Доказів того, що вказаний договір факторингу визнаний недійсним не надано, а тому суд вважає, що позивач надав докази, які підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідача від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські Фінансові Операції». За таких обставин ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло статус нового кредитора за кредитним договором № 5022769 від 07 жовтня 2024 року до відповідача [PERSON] . Розрахунок заборгованості та доказування її розміру Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). Звертаючись із позовом, ТОВ «Українські Фінансові Операції» просило суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 5022769 від 07 жовтня 2024 року у розмірі 26 467 грн 39 коп., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 5 999 грн 99 коп.; процентами, які нараховані первісним кредитором - 13 147 грн 41 коп.; процентами, які нараховані позивачем - 7 319 грн 99 коп. Відповідачем фактично отримані та використані кредитні кошти у розмірі 6 000 грн. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання [PERSON] на користь первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» матеріали справи не містять. Також відповідачем частково було сплачено кредит на загальну суму 2 грн 41 коп., а саме: 10.10.2024 (відсотки 2 грн 40 коп., тіло кредиту 0 грн 01 коп.). Із розрахунку заборгованості, який наданий ТОВ «Українські Фінансові Операції» вбачається, що останнім здійснено нарахування заборгованості за процентами в сумі 7 319 грн 99 коп. Згідно із умовами договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02 червня 2025 року , укладеного між первісним кредитором та ТОВ «Українські Фінансові Операції», до останнього перейшло, зокрема, право нараховувати боржникам після відступлення права вимоги проценти та інші обов`язкові платежі за кредитними договорами. З наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором вбачається, що вони відповідають вимогам закону, є чіткими, зрозумілими, узгоджуються з умовами кредитного договору, в них встановлено розмір основного боргу, а також розмір відсотків, які нараховані відповідно до умов кредитного договору та в період дії такого кредитного договору. Відповідачем не було спростовано надані позивачем розрахунки заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності. Враховуючи викладене, а також те, що в ході розгляду справи знайшло своє об`єктивне підтвердження факт неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, що призвело до заборгованості перед позивачем, твердження позивача не спростовані, а відтак позов є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Щодо витрат на правничу допомогу Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги державою. Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 103); копію договору про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024 (а.с. 71 - 72); копію додаткової угоди № 1 від 09.12.2025 до договору про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024 (а.с. 73); копію рахунку № 5022769-2025 від 15.12.2025 на оплату 10 000 грн (а.с. 104); копія заявки № 5022769 від 01.07.2025 до договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024 (а.с. 67); детальний опис робіт (наданих послуг) № 5022769 від 15.12.2025 (а.с. 66); копія акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 15.12.2025 до договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024 (а.с. 65). За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи в суді позивачу ТОВ «Українські Фінансові Операції» надавалася професійна правова допомога адвокатом Дідухом Є.О. на підставі договору про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024. Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. З вказаних вище наданих адвокатом документів слідує, що предметом наданої правничої допомоги є: усна консультація; дослідження та аналіз наданих документів; аналіз чинного законодавства; підготовка декількох позицій; письмова юридична консультація; проведення заходів на отримання необхідних письмових доказів; складання позовної заяви; складення та оформлення процесуальних та інших документів; представництво в суді. Водночас, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зокрема, аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80) від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 26.02.2015, у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні обґрунтованого розміру витрат на правову допомогу необхідно враховувати наступні фактори: обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення, ступінь складності та новизни правових питань, які стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; необхідність виїзду у відрядження; роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; професійний досвід, науково-теоретична підготовка, значні професійні здібності, тощо. Жодний з цих факторів не має самодостатнього значення і вони підлягають врахуванню в їх взаємозв`язку щодо обставин кожного конкретного випадку. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved