Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача мотивує позовні вимоги тим, що позивач [PERSON] є власником нерухомого майна житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яке отримав у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину. Представник зазначає, що згідно довідки виданої виконкомом Баранинської сільської ради Ужгородського району №125 від 15.02.2024 року у будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: позивач [PERSON] , який є власником даного будинку, [PERSON] , [INFO] син власника, [PERSON] , [INFO] - дочка власника, [PERSON] , [INFO] зять власника, [PERSON] , [INFO] внук власника, [PERSON] , [INFO] - внук власника, [PERSON] , [INFO] син власника. Зазначає, що за словами сусідів, відповідачі фактично вже більше 4-х років не прожають у даному будинку. Представник вказує, що відповідачі не проживають у даному будинку, оскільки виїхали за кордон на постійне місце проживання та водночас відповідачі відмовляються добровільно зніматись з реєстрації з незрозумілих причин. Вказує, що за твердженням позивача відповідачі відмовляються вчиняти дії для зняття з реєстрації їх місця проживання. Оскільки відповідачі в добровільному порядку не бажають знятись з реєстраційного обліку, позивач змушений звернутись до суду з метою захисту порушених прав. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не несуть інших витрат по утриманню будинку , а тому позивач вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Представник зазначає, що фактична реєстрація відповідачів за адресою [ADDRESS] створює позивачу, як власнику майна перешкоди у розпорядженні своєю власністю, житловим будинком. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідачі за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживають, але залишаються зареєстрованими за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника розпоряджатися своєю власністю, представник позивача просить суд визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим булинком за адресою [ADDRESS] , наступних осіб: [PERSON] , [INFO] (син власника), [PERSON] , [INFO] (дочка власника), [PERSON] , [INFO] (зять власника), [PERSON] , [INFO] (внучка власника), [PERSON] , [INFO] (внук власника), [PERSON] , [INFO] (син власника). 27.12.2024 року від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначено, що відповідачі заперечують проти позову, вважають, що вимоги є незаконними та необґрунтованими, з огляду на наступне. Вказує, що з дозволу власника будинку [PERSON] , донька [PERSON] , - [PERSON] , її чоловік [PERSON] та їх діти [PERSON] , [PERSON] постійно проживали у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , постійно сплачують за комунальні послуги. Зазначила, що з 2019 року відповідачі виїжджали на пів року до Чеської Республіки для працевлаштування, але потім поверталися додому. Вказує, що з моменту повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну [PERSON] , [PERSON] та їх діти [PERSON] , [PERSON] виїхали до безпечного міста за кордон до закінчення війни, але усі комунальні послуги за житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , постійно сплачують, що підтверджується копіями квитанцій. Окрім того зазначила, що до позовної заяви надано акт про фактичне проживання особи від 26.02.2024 N?05 Баранинською сільською радою та вказує, що він надається власнику житлового будинку власноручно з підтвердженням, що сам власник там мешкає, але це є недостовірною інформацією так як він мешкає за кордоном. Також даний акт про фактичне проживання особи від 26.02.2024 N?05 складений у лютому 2024 року, а позов поданий 20.09.2024 року тобто вважає його недійсним. Вказує на те, що позивач не проживає за вказаною адресою більше 37 років та живе в Чехії, а також немає ключів та речей в даному житловому будинку. З посиланням на викладене просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Позиція сторін справи : Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Вказав на те, що позивач є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Зазначив, що відповідачі за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживають без поважної причини , але залишаються зареєстрованими за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника розпоряджатися своєю власністю. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що оскільки у позивача відсутні оригінали документів, що підтверджують право власності він не може вважатись власником будинку. Вказала, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] сплачують комунальні послуги за будинок , а позивач (батько відповідачки [PERSON] ) обіцяв доньці, що подарує цей будинок їй. Також зазначила, що у зв`язку з військовим станом на території України відповідачі виїхали за межі країни у 2022 році та перебувають у Чеській Республіці. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] в якості свідка [PERSON] (роз`яснено ст. 63 Конституції, попереджена про кримінальну відповідальність та приведена до присяги ) зазначила, що позивач [PERSON] є її сватом, а відповідач [PERSON] є її рідним сином. Свідок зазначила, що позивач [PERSON] обіцяв на заручини подарувати будинок за адресою: [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] . Також вказала, що оригінали документів які підтверджують право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] знаходяться у дітей позивача, комунальні послуги оплачує вона. Показала, що позивач [PERSON] виїхав до Чеської Республіки, будинком не користується, у даному будинку проживала його донька [PERSON] з сім`єю. Також зазначила, що її син [PERSON] виїхав до Чеської Республіки близько семи років назад та біля шести років назад до нього переїхала його дружина з дітьми. Зазначила, що у будинку за адресою: [ADDRESS] ніхто не проживає близько шести років, комунальні послуги оплачує вона, догляд за будинком здійснює також вона. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України. Заяви, клопотання : 26.09.2024 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подала до суду заяву про вступ у справу як представника. 25.12.2024 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подала до суду клопотання про витребування копій документів. 25.12.2024 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 25.12.2024 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подала до суду клопотання про допит свідків. 27.12.2024 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву. 26.02.2025 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] Саплєва О.В. подала до суду клопотання про розгляд клопотання без їх участі. 28.02.2025 року представник позивача подав до суду клопотання про проведення підготовчого судового засідання без їх участі. 26.02.2025 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подала до суду клопотання про розгляд клопотання без їх участі. 26.03.2025 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подала до суду клопотання про розгляд клопотання без їх участі. 31.03.2025 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подала до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 01.04.2025 року представник позивача подав до суду заяву про усунення недоліків (описки) в позовній заяві. 23.07.2025 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 31.07.2025 року представник позивача подав до суду клопотання про проведення підготовчого судового засідання без їх участі. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії : 29.11.2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 10.04.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду задоволено копотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 04.08.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , заслухавши покази свідка, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що власником будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №366015703 від 15.02.2024 року та даними відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2459061 від 13.03.2026 року. Судом встановлено, що у будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] - власник; [PERSON] , [INFO] син; [PERSON] , [INFO] - дочка; [PERSON] , [INFO] -зять; [PERSON] , [INFO] - внучка; [PERSON] , [INFO] - внук; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою старости сіл Глибоке, Нижнє Солотвино, Руські Комарівці Буксар Р.Р. №125 від 15.02.2024 року. Факт непроживання відповідачів [PERSON] , [INFO] син; [PERSON] , [INFO] - дочка; [PERSON] , [INFO] -зять; [PERSON] , [INFO] - внучка; [PERSON] , [INFO] - внук; [PERSON] , [INFO] , у будинку за адресою: [ADDRESS] підтверджується Актом про фактичне проживання особи від 26.02.2024 року №05 виданого старостою сіл Глибоке, Нижнє Солотвино, Руські Комарівці [PERSON] за підписами сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно якого відповідачі не проживають за адресою [ADDRESS] тривалий час. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] вбачається, що в графі «батько» зазначено - [PERSON] , а в графі «мати» - [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.01.2016 року виданим повторно, копія якого долучена до матеріалів справи. Судом встановлено, що 21.07.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21.07.2005 року, копія якого долучена до матеріалів справи. У шлюбі у них народилася спільна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.10.2004 р., копія якого приєднана до матеріалів справи. Окрім того, у них народилася спільна дитина: син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.03.2008 р., копія якого приєднана до матеріалів справи. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві приватної власності належить позивачеві [PERSON] . Предметом позовних вимог є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням . Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Нормативно-правове обґрунтування: За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321ЦКУкраїни). Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Згідно п. 2 розділу IV. ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 № 4751-IX (підписаний Президентом України 12.02.2026, набрав чинності 15.02.2026), 2. Визнати такими, що втратили чинність: 1) Житловий кодекс України (Відомості Верховної Ради УРСР, 1983 р., додаток до № 28, ст. 573), крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи. Відповідно до підпункту 2 п. 6 розділу IV. ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 № 4751-IX 6. Кабінету Міністрів України: 2) у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: забезпечити створення, функціонування та ведення Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи. Статтею 150 ЖК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною другою ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідачі в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР(в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) є членами сім`ї власника будинку за адресою: [ADDRESS] та вселились, як члени сімї власника і проживали разом із позивачем у цьому житловому приміщенні, вели спільне господарство. Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин підлягають до застосування до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 лютого 2021 року у справі №502/922/18. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21). Суд приймає до уваги твердження представника позивача про те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, домовленості між ним та відповідачами щодо права користування житлом відсутні. Окрім того вказане підтверджено і даними Акту про фактичне проживання особи від 26.02.2024 року №2 виданого старостою сіл Глибоке, Нижнє Солотвино, Руські Комарівці [PERSON] за підписами сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно якого відповідачі не проживають за адресою [ADDRESS] тривалий час. Суд приймає до уваги покази свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні надала покази про те, що її син [PERSON] виїхав до Чеської Республіки близько семи років назад та біля шести років назад до нього переїхала його дружина з дітьми. Зазначила, що у будинку за адресою: [ADDRESS] ніхто не проживає близько шести років, комунальні послуги оплачує вона, догляд за будинком здійснює також вона. Відповідачами та представником відповідачів не спростовано вказані доводи позивача, та покази свідка [PERSON] , хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідачів на частку в домоволодінні, чи право відповідачів на збереження права на житло при їх відсутності за місцем проживання. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин)регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому приміщенні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у позивача виникають перешкоди у розпорядженні правом власності. За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] протягом тривалого часу, ( біля шести років) участі в оплаті за комунальні послуги не приймають, майно не утримують, належних та безспірних доказів того, що їм чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, суд приходить до переконливого висновку, що позовна заява про позбавлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, з огляду на те, що реєстрація відповідачів порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт не проживання відповідачів у вказаному будинку тривалий час ( біля шести років), суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат: Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суму судового збору в розмірі 201,86 гривень з кожного. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.

Outcome: approved