Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

18 листопада 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати недійсним заповіт, посвідчений 16.01.2006 року посадовою особою Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області та зареєстрований в реєстрі за №303; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за реєстр. №1516, видане 30.08.2017 року приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Білашенко Л.В. на ім`я [PERSON] ; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 2,8301 га, кадастровий номер 5924188800:01:004:0126, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , чоловіком якої був [PERSON] , який помер [INFO] . Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12.04.2016 року у справі №585/1475/16-ц, яке набрало законної сили, встановлено факт, що [PERSON] постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] , однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] він прийняв своєчасно. Відповідно до довідки, що видається для органів нотаріату у зв`язку з оформленням спадкових прав №394 від 13.10.2023 року згідно погосподарської книги № 1 (за 2006-2010 роки) Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, останнє місце проживання, реєстрації на час смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , було за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою, на час смерті [PERSON] , були зареєстровані: чоловік спадкодавиці, [PERSON] , 1944 року народження, заповіт від імені [PERSON] , згідно алфавітних книг обліку заповітів Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, не посвідчувався. Як вбачається з довідки, що видається для органів нотаріату у зв`язку з оформленням спадкових прав №382 від 01.11.2023 року згідно погосподарської книги № 1 (за 2011-2015 роки) Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, останнє місце проживання, реєстрації на час смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , було за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою, на час смерті [PERSON] , інших зареєстрованих та проживаючих осіб не було, заповіт від імені [PERSON] , згідно алфавітних книг обліку заповітів Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, не посвідчувався. У зв`язку з відсутністю у [PERSON] документів, що посвідчували право власності [PERSON] на земельні ділянки, адвокат Маляр М.В. звернувся до ГУ Держгеокадастру у Сумській області з адвокатським запитом, в якому просив надати належним чином засвідчені копії державних актів (інших правоустановчих документів) про право власності [PERSON] на землю. У випадку переходу права власності на вказані земельні ділянки до інших осіб, в тому числі в порядку спадкування, надати належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких відбувся перехід права власності на землю. ГУ Держгеокадастру у Сумській області було надано завірену архівну копію державного акта на право власності на землю на території Смілівської сільської ради серії СМ №019280, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №255 від 26 червня 2003 року; завірену архівну копію державного акта на право власності на землю на території Смілівської сільської ради серії СМ №17504, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №1532 від 26 червня 2003 року та листом №2102/15-24 від 21.08.2024 року повідомлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину, право власності перейшло до [PERSON] , дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно: 30.08.2017 року. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційна довідка №395721306 від 19.09.2024 року, земельна ділянка площею 2,8301 га, кадастровий номер 5924188800:01:004:0126, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Смілівською сільської ради Роменського р-ну Сумської обл., належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, за реєстр. №1516, виданого 30.08.2017 року приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Білашенко Л.В. Листом №02-32/55 від 24.07.2024 року, надісланим Хмелівською сільською радою Роменського району Сумської області, [PERSON] було повідомлено, що згідно журналу реєстрації нотаріальних дій (за 2005-2006 рр) та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №41140235 від 05.08.2015 року Смілівською сільською радою Роменського району Сумської області дійсно посвідчено заповіт за р. №303 від 16.01.2006 р. від імені [PERSON] , але у матеріалах нотаріальних справ даний заповіт відсутній, в журналі реєстрації нотаріальних дій (за 2006-2007 рр) про заповіт за р. №303 від 16.01.2006 р. від імені [PERSON] запис відсутній, так як останній запис - №267 від 12.04.2007 року. Вважає, що спірний заповіт, який нібито був складений та підписаний 16.01.2006 року [PERSON] , не відображає дійсної волі заповідача, а при його посвідченні не дотримано вимог статті 56 Закону України «Про нотаріат», статей 1247, 1251, 1257 ЦК України, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, а тому повинен бути визнаний недійсним. Просив звернути увагу суду, що запис №303 з незрозумілих підстав був внесений до журналу за 2005 рік, при цьому, що в цей період (з 02.01.2006 року) вже сільською радою вже вівся новий журнал за 2006 рік. Крім того, записи №297-302 були внесені до журналу іншою особою, оскільки почерки є вочевидь відмінними. При цьому записи №300-302 були здійснені також 16.01.2006 року. Враховуючи вищевикладене, обставини посвідчення заповіту саме секретарем Смілівської сільської ради та саме 16.01.2006 року вочевидь не відповідають дійсності. Належним способом захисту його права на спадкування та, відповідно, права власності, за захистом яких він звернувся до суду є саме визнання права власності на земельну ділянку, що узгоджується з вимогами 392 ЦК України та висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 210/1609/15-ц. Ухвалою суду від 21 листопада 2024 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання. 17 січня 2025 року до суду від приватного нотаріуса Роменського районного нотаріального округу Сумської області Білашенко Л.В. надійшов лист, в якому вказала, що при розгляді справи покладається на розсуд суду, однак зазначила, що неналежне виконання вимог відповідних нормативно правових актів щодо нотаріального діловодства та порядку вчинення нотаріальних дій посадовою особою Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області (секретарем Балюрою Л.В.) при посвідченні 16 січня 2006 року за реєстровим № 303 заповіту від імені [PERSON] , а саме неналежне ведення реєстру нотаріальних дій, а також несвоєчасне внесення відповідальними особами інформації про зазначений заповіт до Спадкового реєстру - не можуть слугувати підставами для визнання заповіту недійсним, та як наслідок - визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, що видавалося нею 30.08.2017 за реєстровим № 1516. Також, на її думку, в разі якщо мало місце неналежне зберігання та/або втрата документів нотаріального діловодства, а саме архівного примірника заповіту, посвідченого секретарем Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області Балюрою Л.В. 16 січня 2006 року за реєстровим №303 - не може бути підставою для визнання цього заповіту недійсним та як наслідок - визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Ухвалою суду від 12 березня 2025 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, у зв`язку з чим провадження по справі було зупинено. 11 червня 2025 року на адресу суду надійшло повідомлення з Сумського НДЕКЦ про неможливість проведення судової експертизи від 02.06.2025 року № СЕ-19/119-25/6010-ПЧ, у зв`язку з чим ухвалою суду від 12 червня 2025 року провадження по справі було відновлено. Ухвалою суду від 29 вересня 2025 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, у зв`язку з чим провадження по справі було зупинено. 01 січня 2026 року до суду надійшов висновок експерта № СЕ-19/119-25/16621-ПЧ, у зв`язку з чим провадження по справі було відновлено. Ухвалою суду від 29 січня 2026 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Маляр М.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, проте належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник Хмелівської сільської ради Роменського району Сумської області та приватний нотаріус Роменського районного нотаріального округу Сумської області Білашенко Л.В. в заявах до суду просили справу розглядати без їх участі. Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, вислухавши представника позивача, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 26.04.2007 р. Відповідно до довідки, що видається для органів нотаріату у зв`язку з оформленням спадкових прав №394 від 13.10.2023 року згідно погосподарської книги № 1 (за 2006-2010 роки) Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, останнє місце проживання, реєстрації на час смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , було за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою, на час смерті [PERSON] , були зареєстровані: чоловік спадкодавиці, [PERSON] , 1944 року народження, заповіт від імені [PERSON] , згідно алфавітних книг обліку заповітів Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, не посвідчувався. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до довідки, що видається для органів нотаріату у зв`язку з оформленням спадкових прав №382 від 10.10.2023 року згідно погосподарської книги № 1 (за 2011-2015 роки) Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, останнє місце проживання, реєстрації на час смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , було за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою, на час смерті [PERSON] , інших зареєстрованих та проживаючих осіб не було, заповіт від імені [PERSON] , згідно алфавітних книг обліку заповітів Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, не посвідчувався. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12.04.2016 року у справі №585/1475/16-ц встановлено факт, що [PERSON] постійно проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] , однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. [PERSON] своєчасно вступив в спадщину після смерті [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,404 га та 2,830 га для ведення товарного сількогосподарського виробництва, що розташовані на території Смілівської сілької ради Роменського району Сумської області, на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії СМ № 175040 та № 019280. Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №395721306 від 19.09.2024 року, земельна ділянка площею 2,8301 га, кадастровий номер 5924188800:01:004:0126, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Смілівською сільської ради Роменського р-ну Сумської обл., належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, за реєстр. №1516, виданого 30.08.2017 року приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Білашенко Л.В. Відповідно до листа Хмелівської сільської ради Роменського району Сумської області №02-32/55 від 24.07.2024 року згідно журналу реєстрації нотаріальних дій (за 2005-2006 рр) та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №41140235 від 05.08.2015 року Смілівською сільською радою Роменського району Сумської області дійсно посвідчено заповіт за р. №303 від 16.01.2006 р. від імені [PERSON] , але у матеріалах нотаріальних справ даний заповіт відсутній, в журналі реєстрації нотаріальних дій (за 2006-2007 рр) про заповіт за р. №303 від 16.01.2006 р. від імені [PERSON] запис відсутній, так як останній запис - №267 від 12.04.2007 року. Згідно копії заповіту, посвідченого Балюрою Л.В., секретарем Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області 16 січня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 303, [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] , 1953 року народження. Як вбачається з довідки-характеристики, що видається в зв`язку з оформленням спадкових прав, від 27.10.2026 № 900, виданої секретарем Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області Балюрою Ю.В., [PERSON] ( [INFO] ) до дня смерті [INFO] була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] , спадкоємицею на все майно після смерті [PERSON] являється [PERSON] , інших спадкоємців, в тому числі неповнолітніх чи непрацездатних, на території Смілівської сільської ради немає, заповіт від імені [PERSON] посвідчений виконавчим комітетом Смілівської сільської ради від 16 січня 2006 року за реєстровим №303 не змінено і не відмінено, на день смерті [INFO] [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] , одиноко. [PERSON] своєчасно звернулась з заявою до приватного нотаріуса Роменського районного нотаріального округу Сумської області Білашенко Л.В. про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30.08.2017 р., спадщину на яке видано вказане свідоцтво складається з земельної ділянки площею 2,8301 га, кадастровий номер 5924188800:01:004:0126, цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: Сумська область, Роменський район, Смілівська сільська рада. Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/119-25/16621-ПЧ від 29.12.2025 підпис від імені [PERSON] у заповіті від 16.01.2006 року, зареєстрованому в реєстрі за № 303, що розташований у рядку «Печатка Секретар сільської ради Л.В.Балюра», виконаний [PERSON] відповідно до зразків, наданих для проведення експертизи. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). В силу частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частини 1 і 2статті 215 ЦК України). Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Як вказано у частинах 1 та 2 статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Згідно з частинами 1-3статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і покликаний вирішити питання щодо призначення спадкоємців. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. У частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі№ 466/9242/21 (провадження № 61-4349св23); від 10 квітня 2024 року у справі№ 683/1110/21, провадження № 61-471св24). Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе, як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормамиглави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 61-21249св19, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20, провадження №61- 21209св19). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат», у сільських населених пунктах нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункті першому Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України№22/5 від 25.08.1994 року, чинної на момент посвідчення заповіту, передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад посвідчують заповіти. У постанові Верховного Суду від 09.01.2019 року у справі № 759/2328/16ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду. Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки в разі прямої вказівки закону. У постанові Верховного Суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України. Позивач стверджує, що його спірний заповіт, який нібито був складений та підписаний 16.01.2006 року [PERSON] , не відображає дійсної волі заповідача, а при його посвідченні не дотримано вимог статті 56 Закону України «Про нотаріат», статей 1247, 1251, 1257 ЦК України, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, а тому повинен бути визнаний недійсним. Як вбачається із заповіту, посвідченого Балюрою Л.В., секретарем Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області 16 січня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 303, [PERSON] була дієздатною, особисто підписала заповіт, який за допомогою загальноприйнятих технічних засобів складений секретарем Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області та посвідчений нею. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний нею у присутності секретаря. Особу [PERSON] встановлено, дієздатність її перевірено. Відповідно до рішення виконавчого комітету Смілівської сільської ради Сумської області від 26 квітня 2002 року на секретаря виконкому [PERSON] покладено обов`язки по вчиненню нотаріальних дій. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (частини третя та четверта статті 1247 ЦК України). Тлумачення норм цивільного законодавства свідчить, що несвоєчасне здійснювання державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі не зумовлює його нікчемність та не є підставою для оспорювання заповіту. Суд приймає доводи позивача щодо неналежного ведення реєстру нотаріальних дій, а також несвоєчасне внесення посадовою особою Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області інформації про спірний заповіт до Спадкового реєстру, що є порушенням, яке не впливає на волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження власним майном, а лише свідчить про недобросовісне виконання секретарем [PERSON] своїх обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій та не є підставною для оспорювання заповіту. Аналогічне правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.11. 2021 року у справі 755/8776/18. Таким чином дослідивши всі обставини справи суд приходить до висновку, що оскаржуваний заповіт за формою відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України та посвідчений уповноваженою на це особою, відповідно до вимог ст. 1251 та 1248 ЦК України. Докази про те, що волевиявлення спадкодавця [PERSON] на момент складання заповіту від 16.01.2006 року не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, у матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Обставин, які б свідчили, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі, не встановлено. З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що доводи позивача щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджуються належними та достатніми доказами, а тому суд не має підстав вважати позовні вимоги доведеними, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити. Виходячи з положень ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed