Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-18 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: представниця позивача ТОВ «Споживчий центр» - Лисенко О.С., звернулася до суду із позовом, до відповідачки [PERSON] , в якому просить стягнути із відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором №01.03.2025-100000226 від 01.03.2025, у розмірі 30 300 грн., та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що між позивачем ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою [PERSON] 01.03.2025 було укладено кредитний договір №01.03.2025-100000226, на таких умовах, зокрема: сума кредиту 10 000 грн.; строк кредитування 168 днів; денна відсоткова ставка 0,91%; кредитні кошти надаються шляхом їх переказу на банківську картку [NUMBER] . Позивач ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання виконав у повному обсязі, надав відповідачці кредитні кошти, однак остання не виконує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим, у неї перед позивачем утворилась заборгованість у загальному розмірі 30 300 грн., яка складається із: 10 000 грн заборгованість за тілом кредиту; 13 300 грн заборгованість за відсотками; 2 000 грн комісія; 5 000 грн неустойка. У судовому засіданні представниця позивача ТОВ «Споживчий центр» - Чехун Ю.В. зазначила, що товариство достовірно не встановило чи належить банківська картка, зазначена у договорі про надання кредиту, відповідачці [PERSON] , відповідно немає належних доказів отримання нею кредитних коштів. Представниця відповідачки [PERSON] адвокатка Кобилинець Т.В. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні даного позову. Зазначила, що внаслідок шахрайських дій невстановленої особи, на ім`я відповідачки [PERSON] , було взято кредит. Однак, банківська картка на яку було перераховано кредитні кошти не належить відповідачці. Номер телефону, за допомогою якого було укладено кредитний договір, також не належить відповідачці. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 07 жовтня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін. Відповідачка [PERSON] 06.11.2025 подала заяву про відкладення судового засідання з метою укладення договору із представником. Представниця відповідачки [PERSON] адвокатка Кобилинець Т.В. 18.11.2025, 15.01.2026 подала заяви про відкладення судових засідань у зв`язку із ознайомленням із матеріалами справи та у зв`язку із зайнятістю в іншій справі. 22 січня 2026 року ухвалою суду за клопотанням представниці відповідачки витребувано докази про належність відповідачці [PERSON] банківської картки на яку було перераховано кредитні кошти та факт зарахування таких. 10 лютого 2026 року на адресу суду надійшли витребувані судом докази. Ухвалами суду від 20.02.2026 та 13.03.2026 визнано обов`язковою явку представника позивача ТОВ «Споживчий центр» у судові засідання та задоволено клопотання представниці позивача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: матеріалами справи встановлено, що 01.03.2025 о 04.50 год., між позивачем ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою [PERSON] було підписано кредитний договір №0.03.2025-100000226 (а.с. 20-21), в якому зазначені анкетні дані відповідачки та банківська картка на яку будуть перераховані кредитні кошти № [NUMBER] . Даний договір підписаний ЕЦП, шляхом надіслання на номер мобільного телефону [NUMBER] одноразового ідентифікатора Е135. Згідно із довідкою «iPay.ua» (а.с. 13), кошти 01.03.2025 о 04.50 год були успішно перераховані на банківську картку № [NUMBER] . Відповідно до довідки розрахунку, розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 30 300 грн., яка складається із: 10 000 грн заборгованість за тілом кредиту; 13 300 грн заборгованість за відсотками; 2 000 грн комісія; 5 000 грн неустойка. Також суд встановив, що відповідачка [PERSON] зверталась до поліції із заявою про те, що при виготовлені картки «Монобанк» працівники магазину здійснювали фотографування її документів на власні засоби, після чого невстановлена особа здійснювала шахрайські дії із такими, на підставі якої 31.12.2024 було внесено відомості до ЄРДР за №12024091160000435 (а.с 59). Із витребуваних судом доказів, встановлено, що банківська картка № [NUMBER] належить [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і на таку 01.03.2025 о 04.50 год було зараховано 10 000 грн (а.с. 78-79). Отже, суд встановив, що між позивачем ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою [PERSON] (шляхом використання даних її документів) було укладено кредитний договір, однак позивачем не доведено виконання ним своїх зобов`язань, в частині надання кредитних коштів відповідачці. Спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із належністю виконання умов кредитного зобов`язання. ІV. Оцінка суду: заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд доходить такого висновку. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів. Частиною 1 статті 2 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. За змістом ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, суд встановив, що між позивачем ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Згідно з п. 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного вище Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Водночас, Верховний суд у своїй постанові від 30.11.2022, справа №334/3056/15, зробив висновок про те, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Як зазначила представниця відповідачки [PERSON] адвокатка Кобилинець Т.В., відповідачка жодних кредитних договорів не укладала і кредитних коштів не отримувала. Про факт вчинення шахрайських дій від імені відповідачки, остання зверталась до поліції, в результаті чого було відкрито кримінальне провадження. Із витребуваних судом доказів, встановлено, що банківська картка на яку було перераховано кредитні кошти на виконання умов кредитного договору, не належить відповідачці [PERSON] , а належить [PERSON] , жителю Чернігівської області. Тобто, у даній справі позивачем ТОВ «Споживчий центр» не доведено факту надання кредитних коштів відповідачці [PERSON] , оскільки банківська карта, зазначена у кредитному договорі, їй не належить. Таким чином, беручи до уваги те, що позивачем ТОВ «Споживчий центр» не доведено виконання свого обов`язку у частині надання грошових коштів (кредиту) позичальнику, суд доходить висновку по необхідність відмови у позові. V. Розподіл судових витрат між сторонами: відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у позові відмовлено, питання про судові витрати понесені позивачем не вирішується. На підставі вищевикладеного, ст. 55 Конституції України, ст. 3, 203, 204, 638, 1049 ЦК України, ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» та

Outcome: dismissed