Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

29 січня 2026 року позивачка [PERSON] звернулась до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 01.06.1996 року вона із відповідачем уклала шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Новобузького районного управління юстиції Миколаївської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 42. Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Підставою розірвання шлюбу є ті обставини, що взаємовідносини між сторонами суттєво погіршилися, що у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Під час спільного проживання між ними виникають конфлікти та сварки з різних підстав. Хоча вони і проживають за однією адресою, однак шлюб між ними існує лише формально. Відтак, позивачка просить суд розірвати шлюб між ними та залишити їй прізвище « [PERSON] ». Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 30.01.2026 року цивільну справу № 481/89/26 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, було направлено до Миколаївського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06.02.2026 року було визначено підсудність цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу за Казанківським районним судом Миколаївської області. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2026 року матеріали справи передані до провадження судді Томашевському О.О. В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області провадження у справі було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду по суті. 13 березня 2026 року до суду надійшла заява від позивачки про розгляд справи без її участі. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Новобузького районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 42. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що взаємовідносини між сторонами суттєво погіршилися, що у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Під час спільного проживання між ними виникають конфлікти та сварки з різних підстав. Хоча вони і проживають за однією адресою, однак шлюб між ними існує лише формально та подальше збереження шлюбу є неможливим. Частиною 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст. 112 СК України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що передбачено ч. 1 ст. 55 СК України. Кожен з подружжя також має право припинити шлюбні відносини. Примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). На підставі вищевикладеного, згідно зі ст. ст. 104, 110, 112 СК України, з урахуванням небажання сторін перебувати в шлюбі, суд приходить до висновку, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, у зв`язку з чим заявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб розірванню.

Outcome: approved