Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Фермерського господарства «Соловйов» про повернення земельної ділянки. В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що їй, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ № 093635, виданого на підставі розпорядження голови Нікопольської райдержадміністрації від 26 листопада 2009 року за № 893-р-09, належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення, розташована на території Першотравневської сільської ради Нікопольського району, із кадастровим номером 1222985200:01:004:0654, площею 2 га. При цьому, 01 березня 2010 року, на умовах строковості та платності, між нею та відповідачем по справі було укладено договір оренди, предметом якого є вищевказана земельна ділянка. 24 квітня 2012 року договір оренди земельної ділянки було зареєстровано у відділі Держкомзему у Нікопольському районі за № 12290004004578. Однак, на даний час, виникли обставини, які свідчать про те, що стороною відповідача не дотримуються вимоги чинного законодавства, а саме: ЗУ «Про оренду землі» та порушується умови договору, які, в свою чергу, є істотними та, на її думку, є підставою для визнання вищевказаного договору неукладеними та який не повинен бути зареєстрованими. Враховуючи вищевикладене, просить суд повернути їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Першотравневської сільської ради із кадастровим номером 1222985200:01:004:0654, площею 2 га. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.26-27). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 27.01.2025 року на адресу суду надав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (а.с.29-32). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення, розташована на території Першотравневської сільської ради Нікопольського району, кадастровим номером 1222985200:01:004:0654, загальною площею 2 га (а.с.12-13). У відповідності до договору оренди від 01 березня 2010 року, вищевказана земельна ділянка на умовах строковості та платності була передана в оренду фермерському господарству «Соловйов» (а.с.14-16). Відповідно до ч. 2 ст.124, ч. 2 ст.125, ч. 2 ст.126 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється, відповідно до закону. Умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначає Закону України «Про оренду землі». Згідно ст.ст.18, 20 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до п.8 (а.с.14 зі звороту), вищевказаний договір оренди був укладений строком на 20 років, тобто, з урахуванням дати укладання та реєстрації, слід вважати, що строк дії договору не припинився та строк його дії є - до 01 березня 2030 року. Однак, позивач як на підставу звернення до суду з даним позовом, посилається на те, що стороною відповідача порушуються істотні умови договору, зокрема, умови щодо розрахунку (орендної плати у визначені строки). Так, згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Неналежне виконання умов договору, а саме: невиконання обов`язку зі сплати орендної плати, також, є порушенням умов договору оренди землі, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки, згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Такий висновок викладено в Постанові Верховного Суду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, провадження № 61-41932сво18. Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, іншими нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, провадження № 61-41932сво18, зроблено правовий висновок щодо підстав для розірвання договору оренди землі з урахуванням пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України та зазначено, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, аналіз змісту статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» та пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підставу для розірвання договору оренди. При цьому факт несплати орендної плати стосується випадків як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо). Так, стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Як вбачається з заявлених вимог, [PERSON] просить суд ухвалити рішення про повернення їй належної земельної ділянки, що в даному випадку, з урахуванням обставин викладених в позовній заяві та з урахуванням вимог чинного законодавства, дає суду підстави зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У відповідності до матеріалів справи, строк дії договору оренди не сплив та вважається укладеним до 01 березня 2030 року, а тому, у суду відсутні підстави вважати, що орендар, а в даному випадку, відповідач по справі, незаконно та проти волі орендаря, тобто, позивача по справі, утримує земельну ділянку для задоволення своїх вимог та потреб. Тобто, вищевикладене свідчить про те, що спірна земельна ділянка позивача знаходиться у користуванні відповідача у встановленому законом порядку, а в даному випадку, на підставі договору оренди, який, в свою чергу, позивач недійсним не визнає або в будь-якому випадку, з підстав порушення істотних його умов, не просить суд його розірвати та заявити вимогу про зобов`язання відповідача об`єкт нерухомості передати власнику. При цьому, суддя вважає за необхідне звернути уваги позивача на ту обставину, що, відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за ч.1 ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31). Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу "jura novit curia". Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити, відповідно до належного способу захисту прав. У свою чергу, якщо невідповідність способу захисту критеріям належності та ефективності призводить до відмови в задоволенні позовних вимог, то, в разі посилання позивача на неправильні (невідповідні предмету позову) законодавчі положення, суд має застосувати відповідну законодавчу норму самостійно. Така помилка позивача не може слугувати підставою для відмови в позові. У такому разі спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Оцінку предмета заявленого позову, а, відтак, наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (Постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 26 травня 2022 року у справі № 910/17717/20, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23). Так, позивач звернулась до суду з даним позовом про повернення їй земельної ділянки, яка перебуває в оренді, зі строком до 2030 року, при цьому, інші вимоги, які є первісними, а вимоги щодо повернення їй земельної ділянки вже є похідними, не заявляє. Проте, у відповідності до долучених позивачем доказів, зокрема, договору оренди, такий строк не закінчився, а поданий позов за своєю суттю спрямований на повернення спірної земельної ділянки з причини не виконання відповідачем умов договору та як наслідок порушення його істотних умов. Однак, як свідчить зміст поданого позову, позивач як нормативно-правові обґрунтування заявлених вимог щодо повернення земельної ділянки наводить посилання на ЗУ «Про оренду землі», зокрема, щодо орендної плати та заявляє вимогу до орендаря повернути орендодавцю земельну ділянку без припинення чи розірвання договору оренди, який є чинним. Таким чином, на підставі викладеного, а також враховуючи той факт, що стороною позивача не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, а іншу інтерпретацію змісту заявлених вимог судом не встановлено, заявлений предмет позову та спосіб його виконання, з урахуванням вимог чинного законодавства, дає суду підстави для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed