Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

21 листопада 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Левкун Т. В., звернулася до суду з позовом до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2025 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі. Позов мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , 1960 року народження, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Богородчанським відділом РАЦС 10 лютого 2025 року. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Івано-Франківського районного нотаріального округу Любінець О. П. 29 липня 2025 року заведена спадкова справа № 76/2025 на підставі заяви дочки [PERSON] як спадкоємиці першої черги за законом. Родинні відносини між позивачкою та спадкодавицею підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] . Із копії свідоцтва про шлюб вбачається, що після реєстрації шлюбу з [PERSON] позивачка змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим 09 березня 2017 року Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 352. 08 серпня 2025 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Любінець О. П. із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на три земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 2620487201:01:005:0040, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельну ділянку площею 0,8599 га, кадастровий номер 2620487200:02:002:0050, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку площею 0,4378 га, кадастровий номер 2620487200:02:004:0137, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак постановою приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Любінець О. П. від 03 листопада 2025 року № 334/02-31 позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії в частині видачі свідоцтв про право на спадщину на вказані земельні ділянки. Як вбачається із постанови нотаріуса, підставою відмови стало те, що частки у праві спільної сумісної власності на вищевказані земельні ділянки не визначені, а домовленостей про визначення часток чи про зміну розміру часток між померлою та іншим співвласником не було. Також нотаріус зазначив про розбіжності між даними державних актів, відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру щодо виду спільної власності та розміру часток співвласників, у зв`язку з чим рекомендував спадкоємиці звернутися до суду. Позивачка послалася на те, що вона та її мати були єдиними співвласницями вищевказаних земельних ділянок, а інших спадкоємців першої черги, які б прийняли спадщину чи зверталися до нотаріуса з приводу оформлення спадкових прав, немає, що підтверджується матеріалами спадкової справи та відповідним витягом із неї. Батько позивачки - [PERSON] , який перебував у шлюбі з матір`ю позивачки, помер [INFO] . Після його смерті залишилося спадкове майно - домоволодіння в [ADDRESS] , яке після його смерті успадкували в рівних частках його дружина - [PERSON] та дочка - [PERSON] . Після смерті матері [INFO] [PERSON] успадкувала 1/2 частку вказаного домоволодіння та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Як убачається з матеріалів справи, на даний час житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] належить позивачці на праві власності та знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 2620487201:01:005:0040, співвласницею якої вона була разом із покійною матір`ю. При з`ясуванні обставин справи було встановлено, що відмова нотаріуса мотивована також тим, що по кожній із трьох земельних ділянок існують розбіжності у відомостях про розмір частки кожного із співвласників та вид власності, зазначені у державних актах та державних реєстрах, причому такі розбіжності неможливо усунути інакше, як на підставі рішення суду. Суть розбіжностей полягає у такому. Щодо земельної ділянки кадастровий номер 2620487200:02:002:0050, площею 0,8599 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у державному акті серії ЯЗ № 155963 від 22.12.2008 року у списку співвласників зазначено двох співвласників - [PERSON] та [PERSON] , із визначенням розміру часток по 1/2 кожній, тобто як спільну часткову власність. Водночас у Державному реєстрі речових прав вказано лише одного власника - [PERSON] , розмір частки - 1, а вид власності - спільна сумісна. При цьому в реєстраційному записі про інше речове право (оренду) зазначено двох орендодавців - [PERSON] та [PERSON] . Щодо земельної ділянки кадастровий номер 2620487200:02:004:0137, площею 0,4378 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у державному акті серії ЯЗ № 411904 від 22.12.2008 року також зазначено двох співвласників - [PERSON] та [PERSON] , із визначенням часток по 1/2 кожній, тобто як спільну часткову власність. Водночас у Державному реєстрі речових прав зазначено лише [PERSON] , без визначення частки, а вид власності вказано як спільна сумісна. Разом з тим, у записі про інше речове право (оренду) також зазначено двох орендодавців - [PERSON] та [PERSON] . Щодо земельної ділянки кадастровий номер 2620487201:01:005:0040, площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, у державному акті серії ЯЖ № 985155 від 26.11.2009 року зазначено двох співвласників - [PERSON] та [PERSON] , без визначення часток, тобто як спільну сумісну власність. Згідно з витягом з ДЗК право власності на цю земельну ділянку зареєстровано за двома співвласниками без визначення часток. Водночас на момент реєстрації права власності на землю житловий будинок, розташований на даній земельній ділянці по [ADDRESS] , належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожній. Позивачка вважає, що зазначені обставини перешкоджають їй належним чином оформити право власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом у позасудовому порядку, а тому просить визнати за нею право власності в цілому на кожну із трьох земельних ділянок. Представник відповідача - Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області селищний голова Заремба Р. Д. - подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника, у якій зазначив, що відповідач не заперечує щодо задоволення позовної заяви, при вирішенні справи покладає на розсуд суду та просить проводити судове засідання у відсутності представника селищної ради. Представник позивачки адвокат Левкун Т. В. подала заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивачки [PERSON] . У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та розглядом справи за їх відсутності, відповідно до вимог цивільного процесуального закону, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Чинна редакція ЦПК України містить ці загальні засади диспозитивності та змагальності сторін. У відповідності до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 41 Конституції України та частин першої, другої статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У статтях 1216, 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі статтею 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Статті 1226 і 392 ЦК України в чинній редакції продовжують передбачати, відповідно, спадкування частки у спільній сумісній власності на загальних підставах та можливість пред`явлення позову про визнання права власності. Судом установлено, що після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входила, зокрема, належна їй частка у праві власності на спірні земельні ділянки. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Богородчанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 10 лютого 2025 року, актовий запис №70. Факт родинних відносин, що позивач [PERSON] є дочкою спадкодавиця [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданим с. Підгір`я Богородчанського р/в ЗАГС, актовий запис №8 та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 09 березня 2017 року Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 352, відповідно до якого позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Із матеріалів спадкової справи № 76/2025 вбачається, що позивачка у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Із наявного у спадковій справі витягу також убачається відсутність інших спадкоємців, які заявили про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач - [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті матері - [PERSON] , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Відповідно до пунктів 4, 6 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Разом з тим, постановою нотаріуса від 03 листопада 2025 року № 334/02-31 позивачці відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на спірні земельні ділянки саме з тих підстав, що частки у праві спільної власності не визначені, а в наявних правовстановлюючих документах і реєстрах існують суперечності щодо виду права спільної власності та розміру часток співвласників. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності. Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом установлено, що щодо земельних ділянок кадастрові номери 2620487200:02:002:0050 та 2620487200:02:004:0137 державні акти на право власності прямо містять відомості про двох співвласників - [PERSON] та [PERSON] - із визначенням часток по кожній, тобто як спільну часткову власність. Водночас у Державному реєстрі речових прав відомості відображені суперечливо: щодо однієї ділянки зазначено лише одного власника та частку 1 при вказівці на спільну сумісну власність, щодо іншої - також лише одного власника без визначення частки, але із зазначенням виду власності як спільна сумісна. Разом з тим, записи про оренду щодо цих земельних ділянок містять відомості про двох орендодавців, що узгоджується з державними актами та свідчить про фактичне визнання двох співвласників. Щодо земельної ділянки кадастровий номер 2620487201:01:005:0040 державний акт та відомості Державного земельного кадастру свідчать про належність її двом співвласникам без визначення часток, тобто на праві спільної сумісної власності. Разом з тим судом встановлено, що на цій земельній ділянці розташований житловий будинок по [ADDRESS] , який ще після смерті батька позивачки перейшов у власність [PERSON] та [PERSON] по частці кожній, а після смерті матері став повністю належати позивачці. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвами про право на спадщину, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідкою ОБТІ та технічним паспортом. Частина друга статті 120 Земельного кодексу України передбачає, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить у розмірі належної попередньому власнику частки у праві спільної власності на такий об`єкт, якщо інше не встановлено. Отже, наявні у справі докази дають підстави для висновку, що частка спадкодавиці [PERSON] у кожній із трьох земельних ділянок становила , а інша належала позивачці ще за життя спадкодавиці [PERSON] . Суд бере до уваги, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про наявність інших співвласників земельних ділянок, домовленостей про інший розмір часток або судових рішень, якими б було встановлено інший обсяг прав співвласників. Таким чином, після смерті [PERSON] до складу спадщини увійшла частка у праві власності на кожну із трьох спірних земельних ділянок, а позивачка, як єдина спадкоємиця першої черги за законом, набула право на цю частку в порядку спадкування. З урахуванням того, що інша частка в кожній із вказаних земельних ділянок належала позивачці як співвласниці, внаслідок прийняття спадщини після смерті матері за позивачкою підлягає визнанню право власності в цілому на кожну зі спірних земельних ділянок. Суд враховує правову позицію, викладену в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», згідно з якою за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами у справах про спадкування є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. З огляду на відсутність інших спадкоємців, які прийняли спадщину, суд доходить висновку, що позивачкою правильно визначено відповідача у справі - Богородчанську селищну раду Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Крім того, суд враховує правовий підхід, за яким у разі неможливості нотаріального оформлення спадкових прав належним способом захисту є саме позов спадкоємця про визнання права власності в порядку спадкування, а не окреме визначення частки за померлим співвласником. Цей підхід відповідає загальному змісту статті 392 ЦК України та сучасній судовій практиці Верховного Суду. Стаття 392 ЦК України в чинній редакції прямо передбачає можливість захисту права власності шляхом його визнання. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даному випадку позивачка позбавлена можливості оформити спадкові права у позасудовому порядку не з власної вини, а через об`єктивні суперечності в правовстановлюючих документах та державних реєстрах, що створює перешкоди у реалізації її права на спадкування та належне оформлення права власності. Подана відповідачем заява про відсутність заперечень щодо задоволення позову сама по собі не звільняє суд від обов`язку перевірити наявність законних підстав для задоволення позовних вимог, однак досліджені у справі докази в їх сукупності підтверджують обґрунтованість заявленого позову. Отже, суд вважає доведеним, що [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] та спадкоємицею першої черги за законом. Позивачка прийняла спадщину у встановлений законом строк, а також той факт, що відсутні інші спадкоємці, які прийняли б спадщину. Також є встановленими обставини, що спірні земельні ділянки за життя [PERSON] належали на праві спільної власності лише двом особам - позивачці та її матері, частка [PERSON] у кожній земельній ділянці становила частки. За таких обставин позов підлягає задоволенню повністю. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що позивачка просила покласти їх на її рахунок, тому судові витрати слід залишити за позивачкою.

Outcome: approved