Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

У січні 2026 року ТОВ «ФК «Ейс» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 16.02.2022 № 214281222 в розмірі 10 719 грн 32 коп.; судовий збір у сумі 2 662 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 16.02.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та [PERSON] було укладено кредитний договір № 214281222 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, згідно з умовами якого сума кредиту складає 5 500 грн. Позивач набув право вимоги стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором в результаті неодноразового відступлення кредиторами свого права вимоги до боржника. Зокрема, 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначених у відповідних реєстрах. 27.05.2024 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» було укладено договір факторингу № 27/0524-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за зазначеним кредитним договором. В подальшому, 15.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн фінанси» та позивачем було укладено договір факторингу № 15/07/25-Е. Відповідно до реєстру боржників від 15.07.2025 до договору факторингу № 15/07/25-Е від 15.07.2025 до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] в розмірі 10 719 грн 32 коп., з яких: 6 434 грн 15 коп. заборгованість за тілом кредиту, 4 285 грн 17 коп. заборгованість за несплаченими відсоткам за користування кредитом. Відповідач не виконує умови кредитного договору, не виконує взяті на себе зобов`язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування ним. Станом на день звернення до суду з цим позовом заборгованість за кредитним договором від 16.02.2022 № 214281222 не погашена. Зазначені обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 12.02.2026 відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач, у встановлений судом строк, відзив на позовну заяву не подав. Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку позовного провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Оскільки учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновків про таке. Судом встановлено, що 16.02.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 214281222, відповідно до п. 2.1 якого товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії на суму 22 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов договору та додатків до нього, а також Правил надання грошових коштів у позику. Сторони погодили, що кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором у сумі 5 500 грн одразу після укладення договору, який має бути повернено до 18.03.2022 (п. 2.3, п. 7.1 договору). Моментом підписання цього договору є використання його сторонами електронного підпису одноразовим ідентифікатором (п. 4.10.5 договору). Вказаний договір підписано позичальником одноразовим ідентифікатором MNV8МА49 (а. с. 36 на звороті - 44). В матеріалах справи містяться Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору та до яких приєднався відповідач (а. с. 26-29). З довідки щодо дій позичальника в Інформаційній-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вбачається, що акцепт оферти позичальником здійснено шляхом підписання одноразового ідентифікатору MNV8МА49 16.02.2022 (а. с. 17). З платіжних доручень вбачається, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на картковий рахунок відповідача [PERSON] № [NUMBER] грошові кошти: 16.02.2022 в сумі 5 500 грн; 18.02.2022 в сумі 100 грн; 19.02.2022 в сумі 100 грн; 20.02.2022 в сумі 100 грн; 21.02.2022 в сумі 250 грн; 23.02.2022 в сумі 100 грн; 24.02.2022 в сумі 550 грн. У графі «призначення платежу» вказано про перерахування коштів за договором від 16.02.2022 № 214281222 (а. с. 11-14). Факт переказу коштів на загальну суму 6 700 грн за період з 16.02.2022 по 01.03.2022 на рахунок відповідача № [NUMBER] до картки № [NUMBER] , який відкрито на ім`я [PERSON] , також підтверджується довідкою від 25.02.2026 за № 2982-БТ-32.3/2026, наданою АТ «Сенс банк». Відповідно до положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Особливості укладення кредитного договору в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію». У статті 3 Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, встановленими обставинами справи підтверджується факт укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] кредитного договору від 16.02.2022 № 214281222 та отримання останнім коштів в загальній сумі 6 700 грн на картковий рахунок відкритий на ім`я відповідача. З розрахунку заборгованості наданого первісним кредитором за договором від 16.02.2022 № 214281222 вбачається, що відповідач частково вносив кошти на виконання умов договору (а. с. 59). Також, як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01 (а. с. 84-87) Згідно з п. 2.1 договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором. Відповідно до п. 1.3 договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01 під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Відтак, договором факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01 встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога), при цьому перелік кредитних договорів, за якими здійснюється відступлення, наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги. Такі додатки до договору є невід`ємною частиною договору факторингу. Відповідно до п. 8.2 договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01 строк дії договору закінчується 28 листопада 2019 року. 28.11.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено додаткову угоду № 19 до договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31.12.2020 (а. с. 89 на звороті). 31.12.2020 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено додаткову угоду № 26 до договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01, згідно з якою текст договору факторингу викладено у новій редакції. Зокрема, пункти 1.3, 4.1, 8.2 викладено у такій редакції: право вимоги права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього договору та закінчується 31 грудня 2021 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (а. с. 90-93). Додатковою угодою від 31.12.2021 № 27 строк дії договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01 продовжено до 31.12.2022 (а. с. 95). Додатковою угодою від 31.12.2022 № 31 строк дії договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01 продовжено до 31.12.2023 (а. с. 95 на звороті). Додатковою угодою від 31.12.2023 № 32 строк дії договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01 продовжено до 31.12.2024 (а. с. 96). Відповідно до Реєстру прав вимоги від 05.05.2022 № 175 на умовах договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон плюс» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 16.02.2022 № 214281222 (а. с. 82, 83). 31.12.2022 ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підписали акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2022 зі сплати суми фінансування за реєстром прав вимоги від 05.05.2022 № 175 за договором факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01 (а. с. 81). Відповідно до розрахунку ТОВ «Таліон плюс» заборгованість відповідача за кредитним договором від 16.02.2022 № 214281222 становить 10 719 грн 32 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 6 434 грн 15 коп. та заборгованості за відсотками 4 285 грн 17 коп. (а. с. 58). 27.05.2024 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено договір факторингу № 27/0524-01, відповідно до п. 2.1 якого до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» перейшло право грошової вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Відповідно до п. 8.2 договору строк його дії закінчується 31.12.2024 (а. с. 76-79). Згідно із витягом з реєстру прав вимоги від 27.05.2024 № 1 до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 10 790 грн 32 коп. (а. с. 74, 75). В матеріалах справи міститься платіжна інструкція від 30.05.2024 № 6617, відповідно до якої ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» здійснило оплату ТОВ «Таліон плюс» в сумі 5 602 405 грн 52 коп. за відступлення права вимог згідно реєстру від 27.05.2024 № 1 та договору факторингу від 27.05.2024 № 27/0524-01 (а. с. 73). 15.07.2025 між ТОВ «ФК «Ейс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено договір факторингу № 15/07/25-Е, за умовами якого фактор ТОВ «ФК «Ейс» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» за плату, а клієнт ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» відступити факторові ТОВ «ФК «Ейс» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком № 1 є невід`ємною частиною договору (а. с. 67-70). 15.07.2025 між ТОВ «ФК «Ейс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» підписано акт приймання-передачі реєстру боржників за договором факторингу від 15.07.2025 № 15/07/25-Е, відповідно до якого ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» передало ТОВ «ФК «Ейс» реєстр боржників у кількості 64 376 осіб (а. с. 64). Згідно з витягом із зазначеного реєстру ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» відступило ТОВ «ФК «Ейс» право вимоги заборгованості, зокрема до [PERSON] за кредитним договором від 16.02.2022 № 214281222 на загальну суму 10 719 грн 32 коп., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту 6 434 грн 15 коп., заборгованість за простроченими відсотками 4 285 грн 17 коп., сума фінансування 321 грн 71 коп. (а. с. 65, 66). Відповідно до копій платіжних інструкцій в національній валюті від 06.10.2025 № 381, від 24.09.2025 № 361, від 10.10.2026 № 385, від 07.10.2025 № 383, від 24.10.2025 № 401, від 23.10.2025 № 396, від 31.10.2025 № 409, від 30.10.2025 № 404, від 03.11.2025 № 411 ТОВ «ФК «Ейс» сплатило ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» відповідно 600 000 грн, 600 000 грн, 1 000 000 грн, 1 000 000 грн, 1 000 000 грн, 1 200 000 грн, 2 000 000 грн та 1 000 000 грн в рахунок часткової оплати за відступлення прав вимоги згідно з договором факторингу від 15.07.2025 № 15/07/25-Е (а. с. 60-69). У виписці з особового рахунку за кредитним договором від 16.02.2022 № 214281222 [PERSON] зазначено, що заборгованість за період з 15.07.2025 по 26.12.2025 становить 10 719 грн 32 коп., з яких: прострочене тіло кредиту 6 434 грн 15 коп., прострочені відсотки 4 285 грн 17 коп. (а. с. 57). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За приписами ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Факт укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] кредитного договору від 16.02.2022 № 214281222 в електронній формі, а також отримання останнім грошових коштів у сумі 6 700 грн на картковий рахунок, відкритий на його ім`я, підтверджується матеріалами справи. Щодо розміру заборгованості суд зазначає таке. У постанові Верховного Суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 зазначено, що: в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Верховного Суду від 6.05.2020 у справі № 372/223/17 міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо. Суд вважає доведеним розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 16.02.2022 № 214281222 у розмірі 10 719 грн 32 коп., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту 6 434 грн 15 коп., заборгованість за простроченими відсотками 4 285 грн 17 коп., сума фінансування 321 грн 71 коп. (період з 16.02.2022 по 05.05.2022), оскільки факт надання кредиту відповідачу підтверджується довідкою щодо дій позичальника в інформаційного-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідно до якої 16.02.2022 о 18:08 [PERSON] було подано заявку на кредит, в подальшому 16.02.2022 о 18:11:50 одноразовий ідентифікатор було відправлено позичальнику [PERSON] на номер телефону [NUMBER] , в подальшому 16.02.2022 о 18:16:25 ідентифікатор було введено позичальником /відправлено товариству та 16.02.2022 о 18:16:29 було здійснено перерахування грошових коштів позичальнику, додаткові угоди до договору: 18.02.2022 збільшення суми кредиту на 100 грн, 19.02.2022 збільшення суми кредиту на 100 грн, 20.02.2022 збільшення суми кредиту на 100 грн, 21.02.2022 збільшення суми кредиту на 250 грн, 23.02.2022 збільшення суми кредиту на 100 грн, 24.02.2022 збільшення суми кредиту на 550 грн (а. с. 17); копіями платіжних доручень, відповідно до яких ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перераховано на картковий рахунок [PERSON] грошових коштів на загальну суму 6 700 грн, в яких у графі «призначення платежу» вказано про переказ коштів згідно договору від 16.02.2022 № 214281222 для зарахування на платіжну картку № [NUMBER] (а. с. 11-14); факт переказу коштів в сумі 6 700 грн на платіжну картку № [NUMBER] підтверджується довідками ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про ініціювання платіжних операцій (а. с. 31-34); відповіддю АТ «Сенс банк» від 25.02.2026 № 2982-БТ-32.3/2026. У постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 127/23910/14-ц зазначено, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Відповідно до розрахунку заборгованості 16,02.2022 позичальником [PERSON] сплачено 350 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16.02.2022 № 214281222 (а. с. 59). Водночас, розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами відповідачем не спростовано, власного розрахунку не надано. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено ст. 11 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Тлумачення ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 2-2035/11, постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15). У постанові Верховного Суду від 7.01.2026 у справі № 727/2790/25 зазначено, що майбутня вимога це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. Доказів того, що договір факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», договір факторингу від 27.05.2024 № 27/0524-01, укладений між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс», договір факторингу від 15.07.2025 № 15/07/25-Е, укладений між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс», визнані недійсними суду не надано, а тому суд вважає, що позивачем надано докази, які підтверджують, що ТОВ «ФК «Ейс» набуло статусу нового кредитора за договором від 16.02.2022 № 214281222, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] . Встановлені у справі фактичні обставини свідчать про те, що [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання, у строк, передбачений договором, та не повернув отримані грошові кошти з моменту набуття позивачем права вимоги до відповідача. Заборгованість за кредитним договором від 16.02.2022 № 214281222 відповідачем не сплачувалася. Отже, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, а також надавши оцінку доказам у їх сукупності та кожному окремо, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає, що у відповідності до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем ТОВ «ФК «Ейс» при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір в розмірі 2 662 грн 40 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 28.01.2026 № 35244 (а. с. 116). Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Ейс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 662 грн 40 коп. У відповідності до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Положеннями ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із положень ч. 1 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивачем надано суду: копію договору про надання правничої допомоги від 20.08.2025 № 20/08/25-01 (а. с. 55, 56); копію дотикової угоди № 25770987193 до договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 (а. с. 54); копію акту прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025 (а. с. 53); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а. с. 52) копію довіреності від 11.08.2025 (а. с. 51). Вирішуючи питання обґрунтованості вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн, суд бере до уваги таке. Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При цьому адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 2 статті 141 ЦПК України, відповідно до якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом із цим, у частині 3 статті 137 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Водночас відповідно до висновку, викладеного у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved