Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

У грудні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] посвідчений 16.07.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. зареєстрований в реєстрі за № 435. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилалася на те, що він є сином [PERSON] , який помер [INFO] . У 1992 році батьки позивача розлучились та він проживав разом з матір`ю, однак з батьком збереглись нормальні відносини. Після смерті батька відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, однак після звернення до нотаріуса позивач дізнався про наявність заповіту на користь [PERSON] посвідченого 16.07.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. Позивач вважає заповіт недійсним, оскільки почерк яким підписано заповіт та зразки почерку батька позивача відрізняються. Окрім цього, позивач вважає що заповіт ймовірно був підписаний батьком у зв`язку із тяжкими життєвими обставинами, оскільки у червні 2020 року йому було встановлено діагноз рак тіла підшлункової залози. З 30.06.2020 року по 17.07.2020 року [PERSON] перебував на лікуванні в КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», а з 18.07.2020 року впав в кому й [INFO] помер. Позивач вважає, що [PERSON] скориставшись збігом тяжких життєвих обставин в які потрапив [PERSON] переконала його в тому, що позивач не буде доглядати і тому необхідно оформити заповіт. Підтвердженням цього, є медична документація згідно якої [PERSON] 17.07.2020 року був виписаний з лікарні, а вже наступного дня впав в кому. Отже, фактично після підписання заповіту 16.07.2020 року о 15 год. 20 хв. [PERSON] був у свідомому стані трохи більше доби. Відповідачем подано відзив, в якому зазначає, що вона проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Незважаючи на діагноз, [PERSON] почувався задовільно, він ясно висловлював свої думки, самостійно приймав їжу. Твердження позивача про те, що на момент підписання заповіту заповідач не усвідомлював значення своїх дій, написи та підпис в заповіті зроблені не [PERSON] є безпідставними. Ухвалою суду від 27.01.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 15.03.2023 року призначено судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою суду від 23.07.2024 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Протокольною ухвалою від 02.02.2026 року закрито підготовче провадження у справі і призначено її до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача просили позов задовольнити, оскільки заповіт не відповідав волі заповідача, а отже є недійсним. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили відмовити у задоволенні позову. Третя особа, у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Дослідивши матеріали справи, а також вислухавши представника позивача, суд дійшов наступного висновку. Так, судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 28.07.2020 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), [INFO] помер [PERSON] , актовий запис №1102. Відповідно до копії спадкової справи №11/2020, заведеної 29.07.2020 року до майна померлого [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась [PERSON] та з заявою про прийняття спадщини за законом звернувся його син [PERSON] . В матеріалах спадкової справи наявний заповіт згідно якого [PERSON] заповів [PERSON] все своє майно. Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 20.07.2020 року № 7662, станом на 31.12.2012 року містяться відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46цього Кодексу). Відповідно до положень ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У позовній заяві позивач серед іншого посилався на те, що заповіт не було підписано [PERSON] . Для з`ясування чи виконано записи та підпис в оскаржуваному заповіті [PERSON] чи іншою особу ухвалою суду від 15.03.2023 року у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно листа Дніпропетровськоого науково-дослідного інституту судових експертиз від 14.09.2023 року експертизу не було проведено, у зв`язку із неоплатою позивачем витрат за проведення експертизи. У судовому засідання яке відбулось 11.12.2023 року позивач зазначив, що не наполягає на проведенні почеркознавчої експертизи. Згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи, що на позивача було покладено обов`язок сплатити кошти за проведення почеркознавчої експертизи, а позивач цього не зробив, а також оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б могли свідчити, що оскаржуваний заповіт підписаний не заповідувачем, суд вважає за необхідне визнати, що сокаржуваний заповіт підписам [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно матеріалів справи, [PERSON] у період з 22.06.2020 року по 30.06.2020 року проходив стаціонарне лікування у ДУ Український науково-дослідний державний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України з діагнозом: рак тіла підшлункової залози з метастазами у печінку. У період з 30.06.2020 року по 17.07.2020 року [PERSON] проходив стаціонарне лікування у терапевтичному відділені КЗ ДКОШМД ДОР з діагнозом: рак тіла підшлункової залози, стадія 4 з множинними метастазами у печінку. Ухвалою від 23.07.2024 року у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. На вирішення експертів поставлені запитання: З урахуванням медичної документації та поставленого [PERSON] , [INFO] , чи був він здатний усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними в день підписання заповіту 16.07.2020 року? Чи містить медична документація [PERSON] , [INFO] перелік лікарських засобів, які використовувались для його лікування та знеболювання, які б могли вплинути на когнітивні функції хворого в день підписання заповіту 16.07.2020 року? Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 44-П від 18.12.2025 року, за своїм психічним станом на той час [PERSON] міг розуміти значення свої дій та керувати ними. Питання № 2 виходить за межі компетенції судово психіатричної-експертизи. Оскільки жодними належними та допустимими доказми не підтверджено, що [PERSON] при складнні заповіту не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними відсутні підстави для визнання заповіту недійсним на підставі ст. 225 ЦК України. У позовній заяві позивач також серед іншого посилається на те, що оскаржувааний заповіт було підписано під впливом тяжкої обставини внаслідок тяжкого захворювання. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що їм невідомі обставини складання заповіту та смерті [PERSON] разом з цим зазначили, що протягом тривалого часу [PERSON] та [PERSON] проживали разом, між ними були добрі відносини. Допитана у судовому засіданні [PERSON] , яка була завідуючою терапевтичним відділенням у якому [PERSON] проходив лікування на час складання заповіту, пояснила, що вона не може пригадати якісь обставини пов`язані з лікуванням чи станом [PERSON] , враховуючи тривалий час який пройшов після лікування та значну кількість пацієнтів у відділенні. Також зазначила, що будь-які обставини складання заповіту [PERSON] їй не відомі та свідком таких подій вона не була, зазвичай самі пацієнти які бажають вчинити нотаріальні дії чи їх родичі запрошують нотаріуса до лікарні, повідомлення лікарів у такому випадку не здійснюється. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ч. 2 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст.ст. 77-78 ЦПК України суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У даній справі позивачем не надано суду та під час розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження того, що оскаржуваний заповіт вчинено [PERSON] під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, а обгрунтування позову зводиться до припущень про те, що батько позивача не збирався заповідати своє майно. Окрім цього судом враховано, що поясненнями самого позивача та показами свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується проживання спадкодавця разом з [PERSON] у цивільному шлюбі декілька років до смерті останнього, що обгрнутовано ставить під сумнів, що правочин міг бути вчинений на вкрай невигідних умовах для [PERSON] . Посилання позивача, як на підставу недійсності заповіту, що заповіт складено за один день до того як [PERSON] впав в кому, суд оцінює критично, оскільки при розгляді справи про визнання недійним заповіту ключове значення має чи відповідає заповіт волі заповідувача. Більш того складання заповіту тяжко хворою особою є звичайною практикою у сучасному суспільстві та покликано забезпечити виконання волі заповідувача після його смерті. Також посилання позивача на те, що нотаріус технічно не могла за короткий проміжок часу з`ясувати волю заповідача та роздрукувати заповіт на бланку суворої звітності грунтуються виключно на припущеннях. Натомість судом встановлено, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті. Оскільки позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed