Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

у серпні 2025 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 08.01.2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 10450-01/2024, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит. 20.06.2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та «ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 20062024, відповідно до умов якого, ТОВ ««Аванс кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Аванс кредит» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах боржників. Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 20062024 від 20.06.2024 року, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 70 700,00 грн, з яких: 20 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 50 700,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Крім того, 17.01.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 768549235. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 31.12.2020 року Додатковою угодою № 26 до Договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Відповідно до Реєстру боржників № 276 від 19.03.2024 року до Договору факторингу № 28/1118-01 укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № 768549235. 27.02.2025 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 27/0225-01, відповідно до умов якого, ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах прав вимоги. Відповідно до Реєстру прав вимоги № 2 від 27.02.2025 року до Договору факторингу № 27/0225-01 від 27.02.2025 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача на суму 24 570,00 грн, з яких: 6 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 18 750,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Позивач просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за вказаними Кредитними договорами в загальному розмірі 95 270,00 грн та понесені судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 13.10.2025 року відкрито провадження в справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 69-70). Відповідачу наданий строк для надання відзиву. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відзиву на позовну заяву до суду відповідачем не подано. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 08.01.2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту № 10450-01/2024, який підписаний електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікаторомW5312. Відповідно до п.п. 1.1., 1.6. вказаного Договору фінансовий кредит у розмірі 20 000,00 грн надається ТОВ «Аванс кредит» клієнту в безготівковій формі на рахунок клієнта, включаючи використання платіжної картки № 5355-57хх-хххх-2370 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами. 24.05.2024 року укладено Договір факторингу № 24052024, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Аванс кредит» права вимоги до боржників, зазначених у реєстрах боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 24.05.2024 року до Договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги за Кредитним договором № 10450-01/2024 до відповідача в сумі 70 700,00 грн, з яких: 20 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 50 700,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Також 17.01.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії № 768549235, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора NRTB. Відповідно до умов вказаного Кредитного договору: сума кредиту - 6 000,00 грн; кінцева дата повернення кредиту - 16.02.2029 року. Кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням платіжної картки № [NUMBER] (п. 5.1. цього Договору). Як вбачається з платіжного доручення від 17.01.2024 року, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало [PERSON] кошти згідно з Договором № 768549235 на картку № [NUMBER] в сумі 6 000,00 грн. Також судом встановлено, що Додатковою угодою № 26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року текст договору викладено у новій редакції. 27.02.2025 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 27/0225-01, відповідно до якого ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги. Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 2 від 27.02.2025 року до Договору факторингу № 27/0225-01 від 27.02.2025 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 24 570,00 грн. За змістом ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ст. 11 Закону). Положеннями ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредиторами не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року в справі № 757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року в справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 року в справі № 127/33824/19, від 23.03.2020 року в справі № 404/502/18. Вищевказані кредитні договори підписані відповідачем електронними підписами за допомогою одноразових ідентифікаторів, а тому наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторони позичальника та цілісність документа, в якому втілюється воля останньої. Таким чином, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що вказані кредитні договори підписано відповідачем за допомогою одноразових паролів-ідентифікаторів, тобто, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами цих договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ч. 1 ст. 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 513 ЦК України). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст. 517 ЦК України). За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року в справі № 6-979цс15. Також суду надані належні та достовірні докази того, що право вимоги за спірним Кредитним договором № 10450-01/2024 від 08.01.2024 року в позивача виникло до відповідача на підставі Договору факторингу № 20062024 від 20.06.2024 року. Водночас, матеріали справи не містять Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», а також відомостей, що переходу права грошової вимоги первісного кредитора до боржника [PERSON] за Кредитним договором № 768549235 від 17.01.2024 року на дату відступлення прав вимоги за Договором факторингу № 28/1118-01, та за Додатковою угодою № 26 від 31.12.2020 року. Договір факторингу № 28/1118-01, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» датовано 28.11.2018 року, а Додаткова угода № 26 до Договору факторингу 31.12.2020 року, тобто ще до підписання Кредитного договору № 768549235 від 17.01.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] . Також матеріали справи не містять реєстру боржників № 276 від 19.03.2024 року до Договору факторингу № 28/1118-01, на який посилається позивач, та відомостей щодо заборгованості за Договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс». Таким чином, суд дійшов висновку, що твердження позивача про набуття права грошової вимоги за зобов`язанням [PERSON] за Договором № 768549235 від 17.01.2024 року перед ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у зв`язку з укладенням Договору факторингу № 28/1118-01 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», а також у подальшому Договору факторингу № 27/0225-01 від 27.02.2025 року між позивачем та ТОВ «Таліон плюс», не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ТОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів» зазначає, що ТОВ «Аванс кредит» і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за Кредитними договорами № 10450-01/2024 від 08.01.2024 року та № 768549235 від 17.01.2024 року виконали, а відповідач взятих на себе зобов`язань не дотримався, допустивши прострочення сплати за визначеними кредитними договорами платежів. Згідно ч. 1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надаючи оцінку поданим ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» доказам, суд вважає, що позивачем не надано, а в разі неможливості надати, не заявлено клопотання про витребування належних доказів, що підтверджують виконання ТОВ «Аванс кредит» і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» умов вищевказаних Кредитних договорів щодо здійснення безготівкових переказів грошових сум на банківські рахунки відповідача в справі [PERSON] - як позичальника шляхом використання вказаних ним реквізитів електронних платіжних засобів № 5355-57хх-хххх-2370 та № [NUMBER]. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року в справі № 755/2284/16-ц. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Однак, такі документи в матеріалах справи відсутні. Таким чином, позивачем не надано жодних первинних бухгалтерських та платіжних (розрахункових) документів, якими б підтверджувалося перерахування ТОВ «Аванс кредит» і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» коштів на рахунки відповідача на виконання умов спірних Кредитних договорів. Надані позивачем розрахунки заборгованості, самі по собі не є документами первинного бухгалтерського обліку, а є односторонніми арифметичними розрахунками стягуваних сум, які відповідно повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року в справі № 6-16цс15. При цьому, приєднаний позивачем до матеріалів справи лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 3466_250708112256 від 08.07.2025 року, також не є платіжним (розрахунковим) документом і, сам по собі не може бути належним доказом та не підтверджує факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідача за Кредитним договором № 10450-01/2024 від 08.01.2024 року. В даному випадку, до позовної заяви також додано копію платіжного доручення від 17.01.2024 року про перерахування коштів у сумі 6 000,00 грн на кредит рахунок № [NUMBER] з вказаним у ньому призначенням платежу: кошти згідно з Договором № 768549235 від 17.01.2024 року, платник: ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», яке не містить підпису та печатки відповідальної особи, яка провела платіж, а його лише підписано електронним підписом директора Сінченка С.А. 21.09.2025 року, тобто після спливу більше ніж півтора року з вказаної в ньому дати проведення платежу. Отже, позивачем не надано доказів чинності цього документа станом на зазначений в ньому день здійснення грошового переказу, що свідчить про неналежність цього доказу на підтвердження факту здійснення 17.01.2024 року фінансової операції з переказу відповідачу коштів у розмірі 6 000,00 грн. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, що узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року в справі № 161/16891/15-ц. Однак, всупереч вказаним положенням закону позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог щодо факту існування заборгованості, виконаних банківських операцій, права вимоги за Кредитним договором № 768549235 від 17.01.2024 року, в зв`язку із чим, суд позбавлений можливості перевірити чи виникла зазначена заборгованість саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідних Кредитних договорів, а також неможливо встановити, які саме умови спірних Кредитних договорів порушені відповідачем та з`ясувати правильність нарахування відсотків позивачем. Отже, в зв`язку з недоведеністю позовних вимог, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову ТОВ «ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»» до [PERSON] про стягнення заборгованості необхідно відмовити. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.05.2020 року в справі № 219/1704/17. Відповідно до 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed