Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.05.2023 між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] укладено договір № 465476-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За умовами договору ТОВ «Бізнес позика» надало [PERSON] кредитні кошти у сумі 30 000 грн на умовах строковості, поворотності та платності, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором. ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі та надало в користування відповідачу грошові кошти. У свою чергу відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку із чим у неї утворилась заборгованість у розмірі 96 762,82 грн, яка складається з: 30 000,00 грн суми прострочених платежів по тілу кредиту; 62 262,82 грн суми прострочених платежів по процентах; 4 500 грн сума прострочених платежів за комісією, яку просить стягнути з відповідача на свою користь, а також понесені ним судові витрати. [PERSON] подала до суду письмові заперечення проти позову та вважала, що позов підлягає задоволенню частково в частині стягненням з неї тіла кредиту в розмірі 30 000 грн. В частині вимог про стягнення з неї на користь позивача суми прострочених платежів по процентах та комісії просила відмовити. Посилалася на те, що Законом № 2120 від 15.03.2022 внесено зміни до Цивільного Кодексу України, а також до Закону № 1734, які передбачають, що починаючи з 24 лютого 2022 року та у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за відповідним договором, до позичальника не можуть бути застосовані штрафні санкції за таке прострочення. Зазначає, що громадяни не несуть відповідальність перед фінансовою (кредитною) установою, якщо прострочать зобов`язання за кредитом у випадку: прострочення зобов`язання за кредитом не буде нараховано штрафні санкції, зокрема, штраф, пеня та інші платежі, які вказані у кредитному договорі; кредитор не має права підвищувати процентну ставку за користування кредитом у випадку невиконання зобов`язань; всі штрафи, пені та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані з 24.02.2022 за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, підлягають списанню. Указує, що Закон № 2120 є чинним, кредитний договір було підписано 11 травня 2023 року та надано кредит після прийняття даного закону, а тому вважає, що його дія розповсюджується на правовідносини, які виникли після його підписання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2024 задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувати в АТ КБ «Приват Банк» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: чи випускалася банківська картка № [NUMBER] на ім`я [PERSON] та виписку про рух коштів по рахунку, який відкритий для обслуговування банківської картки № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за період з 11.05.2023 по 12.02.2024. У судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Представник ТОВ «Бізнес позика» подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 13.03.2026. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив таке. 11.05.2023 між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] укладено договір №465476-КС-001 про надання кредиту (споживчий кредит. Електронна форма), за умовами якого останній надано грошові кошти у розмірі 30 000 грн строком на 16 тижнів до 31.08.2023 зі стандартною процентною ставкою за кредитом 2,00000000% та зниженою процентною ставкою за кредитом 1,16103851%, комісія за надання кредиту 4 500 грн. Кредитний договір підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-5895, про що свідчить п.8 договору «реквізити та підписи сторін». 11 травня 2023 року [PERSON] перераховано двома платежами грошові кошти у сумі 5 000 грн та 25 000 грн, що підтверджено випискою з особового рахунку за період з 11.05.2023 по 12.02.2024. Зазначене підтверджено також довідками, виданими 02 березня 2024 року ТОВ «ФК «Елаєнс». ТОВ «Бізнес Позика» належним чином виконало зобов`язання за договором №465476-КС-001 від 11.05.2023 та надало позичальнику грошові кошти у сумі 30 000 грн. Відповідач не заперечувала укладення з позивачем кредитного договору та отримання кредитних коштів у розмірі 30 000 грн. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 14.02.2024 заборгованість відповідача за кредитним договором №465476-КС-001 від 11.05.2023 становить у загальному розмірі 96 762,82 грн, яка складається з: 30 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 62 262,82 грн заборгованість по процентах; 4 500,00 грн заборгованість за комісією. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За правилами ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Бізнес позика» повністю виконало свої зобов`язання перед відповідачем за договором та надало останній кредит у розмірі 30 000,00 грн, що не заперечується відповідачем. Проте, позичальник свої зобов`язання належним чином не виконувала, унаслідок чого у неї виникла заборгованість. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, у відповідача наявна заборгованість у розмірі 96 762,82 грн, яка складається з: 30 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 62 262,82 грн - заборгованість по процентах; 4 500,00 грн комісія. Згідно з наданим ТОВ «Бізнес Позика» розрахунком проценти за користування кредитом нараховувалися ним по 31.08.2023, тобто, в межах строку кредитування, визначеного договором. Після вказаної дати розмір нарахованих процентів не збільшувався. Будь-яких доказів на спростування наданих позивачем розрахунків заборгованості відповідач не надала, як і не надала доказів щодо належного виконання нею умов вищезазначеного договору. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як слідує з матеріалів справи, відповідач погодилася на умови кредитного договору шляхом підписання його одноразовим ідентифікатором UF-5895. Таким чином, укладаючи договір про надання кредиту у такий спосіб, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо форми його укладення, що передбачено викладеними вище нормами законодавства. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен довести ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Бізнес Позика» виконано свої зобов`язання про надання відповідачу кредиту в погодженому сторонами розмірі 30 000,00 грн, що не заперечується відповідачем. Факт зарахування коштів на картку відповідача [PERSON] підтверджується довідкою ТОВ ФК «Елаєнс» від 02.03.2024, з якої слідує, що сума у розмірі 5 000,00 грн перерахована 11.05.2023 на картку [NUMBER] призначення платежу: перерахування коштів [PERSON] ІПН [NUMBER] зг. до кредитного дог. №465476-КС-001 від 11.05.2023 та довідкою ТОВ ФК «Елаєнс» від 02.03.2024, з якої слідує, що сума у розмірі 25 000,00 грн перерахована 11.05.2023 на картку [NUMBER] призначення платежу: перерахування коштів [PERSON] ІПН [NUMBER] зг. до кредитного дог. №465476-КС-001 від 11.05.2023, а також випискою по рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за період з 11.05.2023 по 12.02.20224, що не заперечується відповідачем. Натомість відповідачем умови договору належним чином не виконувалися, що призвело до виникнення у неї заборгованості по тілу кредиту у розмірі 30 000 грн, по процентах у розмірі 62 262,82 грн та за комісією у розмірі 4 500,00 грн, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Бізнес Позика». Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, суд вважає, що ТОВ «Бізнес Позика» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, заборгованості за відсотками та комісії, узгодженої сторонами в договорі. Щодо доводів відповідача про відсутність, на її думку, підстав для стягнення з неї заборгованості по процентах та комісії, суд зазначає таке. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд зробив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Зокрема, у постанові від 31.01.2024 № 183/7850/22 (61-14740св23) вказувалося, що тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Водночас, як слідує з матеріалів справи, позивач не пред`являв вимог про стягнення з відповідача коштів відповідно до статті 625 цього Кодексу, а також вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язань. При цьому вимоги позивача стосуються зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, заборгованості по процентах та комісії, узгоджених сторонами в договорі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази у достатній мірі підтверджують укладення між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] договору кредиту, отримання відповідачем грошових коштів та їх неповернення позивачу, тобто невиконання відповідачем умов укладеного договору, у зв`язку з чим нарахована позивачем відповідно до укладеного договору заборгованість у загальному розмірі 96 762,82 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають також документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, понесені останнім при поданні позовної заяви до суду, а саме в розмірі 2 422,40 грн.

Outcome: approved