Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обґрунтовує тим, що «19.12.2013 між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12.12.2022 було розірвано. За період перебування у зареєстрованому шлюбі ними за спільні сумісно нажиті грошові кошти було придбане таке майно: садовий будинок загальною площею 46,6 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,0436 га, кадастровий номер 0520655900:04:002:0030, цільове призначення: для індивідуального садівництва. Вищезазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбане під час перебування сторін у шлюбі і вони мають рівні права на користування даними майновими правами. Між нею та [PERSON] існує спір щодо наявності або відсутності у [PERSON] майнових прав на садовий будинок та земельну ділянку. Тому просить здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку садового будинку загальною площею 46,6 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0436 га, кадастровий номер 0520655900:04:002:0030, цільове призначення: для індивідуального садівництва; стягнути з [PERSON] судові витрати, понесені на сплату судового збору та на правничу допомогу». Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 06.10.2025 позовну заяву [PERSON] залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків. 09.10.2025 представник позивача [PERSON] адвокат Покоєвич А.О. подав до суду уточнену позовну заяву. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 15.10.2025 відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 21.01.2026 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. У судове засідання 12.03.2025 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом у встановленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] адвокат Покоєвич А.О. попередньо подав до суду заяву, у якій просить судове засідання, призначене на 12.03.2026, проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] попередньо подав до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує щодо їхнього задоволення. Також у заяві зазначив, що не визнає вимоги щодо стягнення з нього судових витрат, оскільки позивач не зверталася до нього щодо поділу майна особисто, таке питання можна було б вирішити без суду, зокрема через нотаріуса, він розуміє, що майно придбане у шлюбі і що позивач є співвласником такого майна. У частині третій статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Будь-які інші заяви чи клопотань учасники справи до суду не подавали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 12.03.2026 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що Ямпільський районний суд Вінницької області рішенням від 12.12.2022 розірвав шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19.12.2013 виконавчим комітетом Китайгородської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, актовий запис №7, що підтверджується копією такого рішення (а.с. 6). Згідно з копією договору купівлі-продажу садового будинку від 25.05.2019, « [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали цей договір про таке: продавець продав, а покупець купив цілий садовий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , і знаходиться на земельній ділянці площею 0,0436 га, кадастровий номер 0520655900:04:002:0030; цей договір укладається за згодою дружини покупця [PERSON] » (а.с. 11-12). З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №167991044 від 25.05.2019 убачається, що садовий будинок загальною площею 46,6 га, що складається із садового будинку з мансардою та погрібом літ. «А», гаража літ. «Б», теплиці літ. «В», сараю-вбиральні літ. «Г», огорожі «№1-4», розташованого за адресою: Стрижавська селищна рада, «Політехник» садівниче товариство обслуговуючого кооперативу «Стрижавка-2», 20, Вінницького району Вінницької області, на праві приватної власності зареєстрований за [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2019, « [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали цей договір про таке: продавець продав, а покупець купив земельну ділянку площею 0,0436 га; місце розташування земельної ділянки: Стрижавська селищна рада, «Політехник» садівниче товариство обслуговуючого кооперативу «Стрижавка-2», 20, Вінницького району Вінницької області; цільове призначення земельної ділянки для індивідуального садівництва; кадастровий номер земельної ділянки 0520655900:04:002:0030; цей договір укладається за згодою дружини покупця [PERSON] » (а.с. 9-10). З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №167991113 від 25.05.2019 убачається, що земельна ділянка площею 0,0436 га, кадастровий номер 0520655900:04:002:0030, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.05.2017 (справа № 6-843цс17) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 (справа № 372/504/17). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 (справа № 372/504/17). Верховний Суд у постанові від 09.07.2021 (справа № 161/8116/19) зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Установлено, що садовий будинок загальною площею 46,6 га, розташований за адресою: Стрижавська селищна рада, «Політехник» садівниче товариство обслуговуючого кооперативу «Стрижавка-2», 20, Вінницького району Вінницької області, та земельна ділянка площею 0,0436 га, кадастровий номер 0520655900:04:002:0030, розташована за адресою: Стрижавська селищна рада, «Політехник» садівниче товариство обслуговуючого кооперативу «Стрижавка-2», 20, Вінницького району Вінницької області, на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу №1134 та №1135, зареєстрованих 25.05.2019 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О., тобто під час шлюбу з [PERSON] . Таким чином, відповідно до ст. 60 СК України, вказані садовий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Установивши, що садовий будинок загальною площею 46,6 га, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,0436 га, кадастровий номер 0520655900:04:002:0030, розташована за адресою: [ADDRESS] , являється спільним майном подружжя, суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Тобто з наведеного убачається, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У даному випадку жодна із сторін не оспорювала принципу рівності часток подружжя у майні, будь-яких доказів на підтвердження існування підстав для відступу від рівності часток суду не надано. Тому, виходячи із загального принципу рівності часток подружжя у спільному майні, [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частці садового будинку загальною площею 46,6 га, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та по 1/2 частці земельної ділянки площею 0,0436 га, кадастровий номер 0520655900:04:002:0030, розташованої за адресою: Стрижавська селищна рада, «Політехник» садівниче товариство обслуговуючого кооперативу «Стрижавка-2», 20, Вінницького району Вінницької області. Верховний Суд у постанові від 06.06.2024 (справа № 755/4429/22) вказав, що у разі заявлення вимоги про визнання права власності на майно у рівних частках у порядку поділу спільної сумісної власності суд визнає за кожним співвласником право на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на відповідний об`єкт, а не ділить останній. У частині четвертій статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд враховує те, що відповідач позовні вимоги визнає у повному обсязі, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси відповідача та інших осіб. Таким чином, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити у повному обсязі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом частини першої статті 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в частині третій статті 7 Закону України «Про судовий збір». Установлено, що позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1 651,00 грн. Враховуючи, що відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, відповідно до ст. 142 ЦПК України, 50% судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 825,50 грн слід стягнути з відповідача на користь позивача, іншу частину судового збору повернути позивачу із державного бюджету. У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У статті 59 Конституції України закріпила право кожної людини на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до частин першої та третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом установлено, що 09.09.2025 між адвокатським об`єднанням «Захист у криміналі» та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги. Згідно з розрахунком витрат на правову допомогу, вартість послуг, наданих на підставі угоди від 09.09.2025, складає 10 000,00 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 09.09.2025, [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 09.09.2025 сплатила 10 000,00 грн. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» указано, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зважаючи на умови договору про надання правничої допомоги, виконані адвокатом роботи та надані послуги, враховуючи заперечення відповідача щодо стягнення із нього судових витрат та те, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати, понесені останньою на правничу допомогу, в сумі 5 000,00 грн.

Outcome: approved