Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

В грудні 2025 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології», в якій він просить визнати припиненими його трудові відносини з ДП «УкрНДПРІ промтехнології» з 01 грудня 2025 року, за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що з 11 листопада 2012 року і по теперішній час він працює в ДП «УкрНДПРІ промтехнології» на посаді водія автотранспортних засобів групи автотранспорту загальногосподарської служби. Позивач вказує на те, що оскільки підприємство не функціонує, заробітну плату працівникам не виплачує, страховий стаж йому не буде зараховано - він мав намір звільнитися за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. З відповідною заявою позивач звернувся до керівництва підприємства 21 листопада 2025 року, надіславши заяву поштою, рекомендованим листом. Цей крок він вимушений був зробити, у зв`язку з тим, що на їхньому підприємстві фактично відсутнє будь-яке керівництво, та навіть вручити кому-небудь особисто заяву на звільнення позивач змоги не мав. В своїй заяві позивач просив звільнити його з посади за власним бажанням з 01 грудня 2025 року. Незважаючи на викладене, жодної відповіді від керівника підприємства на свою заяву про звільнення позивач так і не отримав (заява була повернута йому назад засобами поштового зв`язку). Таким чином трудові відносини між позивачем [PERSON] та ДП «УкрНДПРІ промтехнології» до сих пір тривають, незважаючи на його заяву про звільнення, відсутність сплати будь-яких коштів від підприємства, відсутність будь-якої комунікації з боку керівництва підприємства. Позивач зазначає, що даний факт позбавляє його можливості будь-де офіційно працевлаштуватися. У зв`язку з відсутністю будь-якої комунікації з боку відповідача - звільнитися з роботи за власним бажанням на підставі поданої позивачем 21 листопада 2025 року заяви він не може, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23.12.2025 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивач про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін повідомлений належним чином. Заперечень від позивача щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, не надходило. Відповідачу Державному підприємству «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології», відповідно до вимог ЦПК України, направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками. Надано строк для подачі заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву з наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. Заперечень від відповідача щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не надійшло. На адресу суду повернулося поштове повідомлення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (юридична адреса відповідача). Заперечень щодо розгляду справи у його відсутності не надійшло. Відзив на позов відповідач не подав. Відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про, в тому числі, відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи у спосіб, передбачений законом та з огляду на те, що відповідачі не подали відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст.280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Частинами 1, 2 ст.43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав на те, що визначене ст.43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом Законів про Працю України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно із приписами ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Ст.21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] від 05.07.1979 року, заповненої на ім`я позивача [PERSON] , що з 01 листопада 2012 року позивач був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів 1 класу в групу автотранспортних засобів науково-виробничого відділу інженерних вишукувань та екологічних досліджень (а.с.9-10). 21 листопада 2025 року позивач [PERSON] шляхом направлення заяви директору ДП «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» [PERSON] звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням з 1-го грудня 2025 року (а.с.11). Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст.38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Користуючись своїм правом, передбаченим ст.38 КЗпП України, позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням в порядку ст.38 КЗпП України. Однак, вказана заява була проігнорована відповідачем. За таких обставин виникала нагальна необхідність у вирішенні цього питання в судовому порядку, що і обумовило подання цієї позовної заяви. У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що на даний час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки його заява про звільнення за власним бажанням залишена без реагування. У зв`язку з цим, з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання трудового договору, на підставі ст.38 КЗпП України, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути витрати на судовий збір в сумі 1211,2 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved