Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Представник [PERSON] (далі позивач) адвокат Притула Оксана Богданівна звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), у якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони з 02.08.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.09.2024 розірвано. У даному шлюбі в сторін народились діти [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Мати дітей (відповідач) виїхала за кордон та проживає окремо, фактично усунулась від виконання обов`язків з виховання та утримання дітей. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 30.01.2025 у справі №607/11187/24 скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.09.2024 та ухвалено нове судове рішення, яким визначено місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того, даною постановою встановлено, що діти перебувають на утриманні батька [PERSON] . Обставини, які встановлені даною постановою, мають преюдиціальне значення та не підлягають доказуванню. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей необхідне для оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, а також отримання додаткових пільг та соціальних гарантій. Ухвалою судді від 12.06.2025 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.08.2025 матеріали цивільної справи надіслано до служби у справах дітей Великоберезовицької селищної ради для надання суду висновку щодо розв`язання даного спору. Ухвалою суду від 25.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник адвокат Притула О.Б. в судовому засіданні 05.03.2026 підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не подала, про поважність причин неприбуття в судове засідання не повідомила. А тому, відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Представник третьої особи Великоберезовицької селищної ради в судове засідання 05.03.2026 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 10.00 год. 12.03.2026. Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 02.08.2008, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.09.2024 у справі №607/11186/24 розірвано. У даному шлюбі в сторін народились діти: син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 25.01.2011), донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 25.03.2014). [PERSON] проживає разом зі своїми дітьми у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №48 виданою 11.05.2024 ОСББ «Воля-15». Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2331286 від 12.04.2013 квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Позивач за період з травня 2024 року по квітень 2025 року включно отримав нарахований дохід (заробітну плату) від ТзОВ «Т-ПС» в розмірі 160852,11 грн. Постановою Тернопільського апеляційного суду від30.01.2025 у справі № 607/11187/24 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.09.2024 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей задоволено. Визначено місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради №427 від 07.10.2025, орган опіки і піклування, вважає за доцільне встановити факт самостійного виховання та утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] . Надаючи такий висновок орган опіки та піклування, серед іншого, керувався наступним. Мати дітей [PERSON] знаходиться за межами України, в Республіці Італія, м. Флоренція, де працює флористом. У телефонній бесіді з [PERSON] з`ясовано, що вона з початком повномасштабного вторгнення росії на територію України переїхала з дітьми жити за кордон в Республіку Італія. Згодом діти повернулись в Україну, оскільки їм було важко адаптуватися до життя в чужій країні, а вона залишилась проживати в Італії. З дітьми вона спілкується по телефону. У червні 2025 року діти відпочивали на морі в Італії, де вона мала змогу зустрітися з ними. Вона один раз на рік приїжджає в Україну, де бачиться з дітьми. Діти навчаються у Великоберезовицькому ліцеї, комунікацію з педагогами щодо навчання дітей ведуть і мати, і батько. У бесіді з дітьми з`ясовано, що їх повністю утримує батько. Діти спілкуються з мамою дистанційно по телефону. Мати вітає їх з днем народження, святами, передає подарунки, які замовляють діти. Зі слів батька [PERSON] , він самостійно утримує та виховує двох дітей, мати фінансово не допомагає, участі у їх вихованні не приймає. В судовому засіданні 05.03.2026 діти сторін [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони проживають з батьком у с. Велика Березовиця, а мати проживає за кордоном. Вони періодично спілкуються з матір`ю по телефону, їздять до неї на канікули. Мати цікавиться їхнім життям, деколи купує одяг та інші необхідні речі. Остання зустріч із матір`ю була зимою на різдвяно-новорічні свята. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Судом не встановлено, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Встановлено протилежне, відповідач спілкується з дітьми, цікавиться їхнім життям та навчанням, спілкується з їхніми педагогами, проводить з дітьми час коли вони приїжджають до неї, і навпаки, коли вона приїжджає до дітей, купує необхідні дітям речі. Хоча, суд визнає, що обсяг цього спілкування та участі у вихованні дітей, як і участі в утриманні дітей, у відповідача є значно менший. Основний тягар утримання та виховання дітей несе позивач. Очевидно, це пов`язано, зокрема, із тим, що з дітьми проживає саме позивач, а відповідач проживає в іншій країні. Встановлення факту перебування на утриманні лише у позивача неповнолітніх дітей впливало б на права та законні інтереси відповідачки, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено не виконання чи не належне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше. При цьому, позивач не звертався до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів та/чи позбавлення батьківських прав. Тому, суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування, так як він суперечить обставинам справи. Також, позивачем не було доведено того, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей необхідне для оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, а також отримання додаткових пільг та соціальних гарантій. Тобто, на підтвердження викладених у позові обставин, з якими позивач пов`язує необхідність встановлення юридичного факту, позивачем не надано жодних доказів. В тому числі, суду не надано доказів відмови компетентних органів у наданні певних пільг чи інших соціальних гарантій. В судовому засіданні як позивач, так і його представник обмежились лише висловленням загальних фраз щодо необхідності встановлення даного факту в інтересах дітей. Проте, які саме інтереси дітей порушуються без встановлення такого факту, сторона позивача обґрунтовано не пояснила. Таким чином, беручи до уваги те, що позивачем не доведено повністю самостійного виховання та утримання дітей (без жодної участі матері), а також не доведено того, що встановлення даного факту матиме для позивача юридичне значення, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Так як у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача не відшкодовуються.

Outcome: dismissed