Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

У серпні 2025 позивач ТОВ «Компанія Агронова» звернувся до суду з позовом до ФГ «КАЙМАН А» та [PERSON] , визначивши третьою особою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Д`яченка Є.С., із вимогами про визнання недійсними договорів «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги» від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року, укладених між ФГ «КАЙМАН А» та [PERSON] із застосуванням наслідків визнання правочинів недійсними та звернути стягнення на грошові кошти в розмірі 515 000 гривень, що належать [PERSON] (а. с. 1-8). В обґрунтування позовної заяви зазначає, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є. перебуває виконавче провадження № 78301167 щодо стягнення на підставі наказу Господарського суду Донецької області від 13 травня 2025 року у справі № 910/1336/24 з фермерського господарства «КАЙМАН А» на користь ТОВ «Компанія Агронова» боргу у розмірі 3 501 251 гривня 69 копійок та судового збору у розмірі 52 518 гривень 78 копійок. Вказує, що 06 червня 2025 року приватним виконавцем в межах виконавчого провадження № 78301167 винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено на виконання до банківських установ з вимогою про надання інформації щодо стану рахунків боржника та руху коштів по ним, відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Стверджує, що в результаті отриманих відповідей в межах даного виконавчого провадження, було встановлено, що станом на 01 червня 2025 року боржник має відкритий розрахунковий рахунок в АТ «ОТП Банк» [NUMBER] , але будь-яке майно, в тому числі грошові кошти на його рахунках, на яке можливо було б звернути осягнення з метою погашення заборгованості не виявлено. Вказує, що в ході ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, позивачем було проведено аналіз руху коштів боржника по вказаному рахунку за період з 01 січня 2024 року по 09 червня 2025 року та з`ясовано, що протягом відповідного періоду були здійснені фінансові операції на загальну суму 515 000 гривень (від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року), з цільовим призначенням «надання поворотної безвідсоткової фін допомоги», отримувачем за якими є відповідачка [PERSON] , яка до того ж є дружиною голови та власника ФГ «КАЙМАН А». Вважає, що оскільки, оскаржувані договори вчинені між членами подружжя в період настання зобов`язання боржника перед стягувачем та до отримання стягувачем виконавчого документу, при цьому про отримання таких коштів [PERSON] у декларації майнового характеру останньою не зазначено, то вказані договори мають ознаки фраудаторності, з метою уникнення відвернення стягнення на кошти боржника та приховування їх в майбутньому. Тому прохає суд визнати недійсними договори про «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги» від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року, укладених між ФГ «КАЙМАН А» та [PERSON] , та застосувати наслідки визнання правочинів недійсними звернувши стягнення на грошові кошти в розмірі 515 000 гривень, що належать [PERSON] 29 серпня 2025 року позивачем до суду подано заяву про усунення недоліків (а. с. 52-54). Ухвалою суду від 04 вересня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 90 та на звороті), копія якої надіслана учасникам справи 04 вересня 2025 року за вихідним № 21370/25-вих/2/204/4199/25 (а. с. 91). 07 жовтня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання представника ФГ «КАЙМАН А» - адвоката Гришка І.І. про визнання доказів недопустимими та закриття провадження у справі (а. с. 117-121), яке по суті є відзивом на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що на підтвердження заявлених вимог позивачем надано інформацію в табличному вигляді, у форматі Excel, щодо нібито операцій по банківському рахунку [NUMBER] , яка містить знеособлені дані, джерело походження яких неможливо встановити, а відтак є сумнівною та такою, що жодним чином не підтверджує фактів укладання оскаржуваних договорів. Разом з цим, вказує на те, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема первинних банківських документів, а надана позивачем інформацію в табличному вигляді, не може бути належним доказом у справі. Вважає, що позивачем не доведено факт існування між ФГ «КАЙМАН А» та [PERSON] правовідносин позики, що в свою чергу вказує на відсутність предмету спору у даній справі, тому прохає суд провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору. Разом з цим, вказує на те, що позивачем здійснено спробу розголошення банківської таємниці, пов`язаної із отриманням інформації стосовно руху коштів ФГ «КАЙМАН А» по рахунку [NUMBER] , за що передбачена відповідальність за ст. 232 КК України, а тому прохає суд постановити окрему ухвалу суду щодо звернення до правоохоронних органів з метою внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 08 жовтня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи - приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. (а. с. 128-131), в яких він зазначає, що в його провадженні перебуває виконавче провадження № 78301167 щодо стягнення на підставі наказу Господарського суду Донецької області від 13 травня 2025 року у справі № 910/1336/24 з фермерського господарства «КАЙМАН А» на користь ТОВ «Компанія Агронова» боргу у розмірі 3 501 251 гривня 69 копійок та судового збору у розмірі 52 518 гривень 78 копійок. Вказує, що 06 червня 2025 року ним в межах даного виконавчого провадження № 78301167 з метою примусового виконання рішення Господарського суду Донецької області від 28 січня 2025 року та постанови Східного апеляційного господарського суду від 15 квітня 2025 року у справі № 905/1336/24, зокрема виявлення дебіторської заборгованості боржника, до АТ «ОПТ Банк» було направлено вимогу № 9119 про надання інформації щодо залишків коштів на рахунку боржника ТОВ «КАЙМАН А» та відомостей про рух грошових коштів за період з 01 січня 2024 року по 09 червня 2025 року. Стверджує, що 19 червня 2025 року на вказаний запит банком була надана відповідь № 73-1-1/3326-БТ від 11 червня 2025 року до якої банківською установою була долучена виписка про рух коштів по рахунку [NUMBER] на оптичному диску у форматі Excel «UA433005280000026005455083505.exl», який було зареєстровано та додано до матеріалів виконавчого провадження, з яким мають право ознайомлюватися його сторони. Вказує, що в результаті отриманих відповідей в межах даного виконавчого провадження, було встановлено, що станом на 01 червня 2025 року боржник має відкритий розрахунковий рахунок в АТ «ОТП Банк» [NUMBER] , за яким у період з 01 січня 2024 року по 09 червня 2025 року були здійснені видаткові фінансові операції на загальну суму 515 000 гривень (від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року), з цільовим призначенням «надання поворотної безвідсоткової фін допомоги», отримувачем за якими є відповідачка [PERSON] . При цьому, зазначає, що фінансових операцій з повернення фінансової допомоги [PERSON] ФГ «КАЙМАН А» в період з 01 січня 2024 року по 09 червня 2025 року ним не виявлено. Тому, 23 липня 2025 року та 07 серпня 2025 року ним була направлена вимога боржнику про надання копій відповідних договорів фінансової допомоги, відповідь на які йому так і не надано. З цих підстав, прохає суд у задоволенні клопотання ФГ «КАЙМАН А» про визнання доказів недопустимими та закриття провадження у справі, відмовити. 08 жовтня 2025 року на адресу суду надійшли заперечення представника позивача адвоката Романенка С.В., на клопотання позивача про закриття провадження, які по суті є відповіддю на відзив (а. с. 152-153 та на звороті), в яких він зазначає про те, що докази у справі є належними, оскільки отримані з матеріалів виконавчого провадження, до якого вони як стягувач мають повний доступ та право знайомитися та здійснювати знімання відповідних копій. Тому прохає суд у задоволенні клопотання про визнання недопустимими доказами таблиці даних, у форматі Excel, щодо операцій по банківському рахунку [NUMBER] та закритті провадження у справі відмовити. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Донецької області від 28 січня 2025 року у справі № 905/1336/24 (а. с. 56-58), яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15 квітня 2025 року (а. с. 61-66), задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія Агронова» до ФГ «КАЙМАН А» про стягнення заборгованості за договором поставки № ДН-26/21 від 09 грудня 2020 року. Стягнуто з ФГ «КАЙМАН А» на користь ТОВ «Компанія Агронова» заборгованість у розмірі 3 501 251 гривня 69 копійок та судовий збір у сумі 52 518 гривень 78 копійок. Рішення суду набрало законної сили 15 квітня 2025 року (а. с. 60). 03 червня 2025 року представником ФГ «КАЙМАН А» - адвокатом Гришком І.І., до Касаційного господарського суду подано касаційну скаргу на вищевказані рішення (а. с. 16-18 та на звороті). 06 червня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 78301167 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області № 905/1336/24 від 13 травня 2025 року про стягнення з ФГ «КАЙМАН А» на користь ТОВ «Компанія Агронова» заборгованості у розмірі 3 501 251 гривня 69 копійок та судового збору у сумі 52 518 гривень 78 копійок, а всього разом 3 553 770 гривень 47 копійок (а. с. 32-34 та на звороті). Також, 06 червня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. у вказаному виконавчому провадженні винесено постанову про арешт коштів боржника (а. с. 12-13 та на звороті). 09 червня 2025 року на запит приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. № 273522384 від 09 червня 2025 року Державною фіскальною службою України надано відповідь щодо наявних рахунків боржника - ФГ «КАЙМАН А» (а. с. 10), з якої вбачається, що останнє має відкритий гривневий рахунок в АТ «ОТП Банк» [NUMBER] , грошових коштів на рахунку 0 гривень. 11 червня 2025 року АТ «ОТП Банк» на запит приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. № 9119 від 06 червня 2025 року надано відповідь (а. с. 142), з якої вбачається, що ФГ «КАЙМАН А» договорів про зберігання цінностей чи надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком, немає. 23 липня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. в електронний кабінет в системі ЄСІТС направлено ФГ «КАЙМАН А» вимогу № 12569 про надання інформації, зокрема щодо надання копій договорів відчуження транспортних засобів та надання фінансової допомоги [PERSON] та [PERSON] (а. с. 141 та на звороті). 07 серпня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. в електронний кабінет в системі ЄСІТС направлено ФГ «КАЙМАН А» вимогу про усунення порушень законодавства про виконавче провадження (а. с. 15 та на звороті), зокрема щодо надання копій договорів відчуження транспортних засобів та надання фінансової допомоги [PERSON] та [PERSON] 11 серпня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. повідомлено листом стягувача у виконавчому провадженні ВП № 78301167 - ТОВ «Компанія Агронова», про стан виконавчого провадження (а. с. 14), зокрема про те, що станом на 26 травня 2025 року кошти на рахунках боржника ФГ «КАЙМАН А», ідентифікаційний код 40836613 відсутні, інше майно та активи боржника, на які може бути звернено стягнення, не розшукані. Наказом голови ФГ «КАЙМАН А» від 01 березня 2022 року № 01-ФГ, з-поміж іншого, вирішено: зупинити господарську діяльність ФГ «КАЙМАН А», починаючи з 01 березня 2022 року та до моменту скасування воєнного стану на території України; голові ФГ «КАЙМАН А» - [PERSON] надати відпустку без збереження заробітної плати, починаючи з 01 березня 2022 року та до моменту скасування воєнного стану на території України (а. с. 29). Наказом голови ФГ «КАЙМАН А» від 30 квітня 2023 року № 3к складено свої обов`язки голови фермерського господарства у зв`язку з неможливістю ведення господарської діяльності господарства на тимчасово окупованій території 30 квітня 2023 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 30). З виписки з банківського рахунку ФГ «КАЙМАН А» в АТ «ОТП Банк» [NUMBER] (а. с. 31) вбачається, що станом на 29 травня 2025 року баланс по рахунку становить 0 гривень. З роздруківки з сайту Єдиного державного реєстру декларацій вбачається, що відповідачка [PERSON] , як особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування землевпорядник Ольгинської селищної Військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, подала декларацію за 2024 рік (а. с. 69-83), зі змісту якої вбачається, що членом сім`ї суб`єкта декларування є її чоловік [PERSON] . З відповіді Головного управління ДПС у Донецькій області ДПС України від 16 жовтня 2025 року № 4407/5/05-99-24-01-11 (а. с. 160-161) вбачається, що податкові розрахунки сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за період з 01 січня 2024 року та станом на дату надання цієї відповіді ФГ «КАЙМАН А» до ДПС України не надані. Останній податковий розрахунок ФГ «КАЙМАН А» поданий за ІІ квартал 2023 року. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18. У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зробила правовий висновок про те, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані саме на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює прав позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог. Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 остання вказала на те, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч. 1 ст. 2 ГПК України та ч. 1 ст. 2 ЦПК України. При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц зазначено, що якщо на виконання спірного правочину товариство сплатило кошти або передало інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспореного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України). Водночас, у своїй постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у разі звернення до суду з таким позовом третьої особи (не сторони договору) з метою захисту прав та інтересів кредитора вимога про визнання недійсним фраудаторного правочину є належним та ефективним способом захисту, оскільки кредитор зазвичай зацікавлений у поверненні йому грошових коштів, а не майна, яке в подальшому слід буде відчужувати для отримання цих коштів. Так, звертаючись з даним позовом до суду позивач (який є стягувачем у виконавчому провадженні) посилався на те, що відповідачем (який є боржником у виконавчому провадженні) вчинено оспорювані правочини на шкоду кредитору, зокрема з метою виведення коштів з рахунку боржника, задля уникнення сплати боргу за рішенням суду, що набрало законної сили. Тому, останній вважає дані правочини фраудаторними та прохає суд визнати їх недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочинів звернути стягнення на грошові кошти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Приписами ч. 3 ст. 13 ЦК України встановлено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України. Відтак, приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використала / використали право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24. Суд зазначає, що особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 03 березня 2020 року у справі № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17 вересня 2020 у справі № 904/4262/17, від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19. Так, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач, знаючи про те, що в нього є невиконане зобов`язання перед позивачем, строк виконання якого настав 20 січня 2022 року, з позовом про стягнення заборгованості за яким позивач звернувся до суду у жовтні 2024 року, а рішенням суду від 13 травня 2025 року такий позов задоволено та з відповідача на користь позивача стягнуто таку заборгованість. Натомість відповідач, маючи умисел на виведення коштів з рахунку з метою уникнення сплати боргу за зобов`язанням, який стягнуто рішенням суду, яке набрало законної сили, вчинив у даний проміжок часу оскаржувані правочини від 31 грудня 2023 року, 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року, на користь наближеної особи його дружини, відповідачки [PERSON] , яка, будучи, особою уповноваженою на здійснення функції держави або місцевого самоврядування, отримані за вказаними правочинами кошти не задекларувала, зобов`язання за даними правочинами з повернення коштів жодним чином не виконувала, у зв`язку з чим на рахунках відповідача тепер відсутні грошові кошти, що унеможливлює виконання рішення суду. Тому вважає, що ФГ «КАЙМАН А» та [PERSON] , укладаючи спірні правочини, діяли недобросовісно, зловживаючи своїми правами відносно кредитора, оскільки уклали оспорювані договори на шкоду майновим інтересам позивача з метою недопущення звернення стягнення на грошові кошти боржника - ФГ «КАЙМАН А», що свідчить про фраудаторність цих договорів. Суд зауважує, що Верховний Суд у своїх постановах вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Так, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц наголосила, що за змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Водночас зазначила, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, зокрема таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. При цьому, практика Верховного Суду допускає кваліфікацію фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Так, для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Таким чином, належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Так, вимоги позивача про визнання недійсними договорів позики мотивовані тим, що вони були укладені за наявності у ФГ «КАЙМАН А» грошового зобов`язання перед позивачем, що підтверджено рішенням Господарського суду Донецької області від 13 травня 2025 року у справі № 905/1336/24, а вчинивши дані правочини відповідачі унеможливили виконання цього рішення зі стягнення повернення боргу. На підтвердження чого, позивачем надано суду виписку по особовому рахунку відповідача [NUMBER] в АТ «ОТП Банк» у форматі Excel. Натомість, представник відповідача ФГ «КАЙМАН А», заперечуючи позовні вимоги позивача, посилався на недопустимість вказаного доказу, через те, що отримати таку інформацію позивач самостійно не міг, оскільки вона становить банківську таємницю, більш того наданий позивачем документ містить знеособлену інформацію, джерело походження якої встановити неможливо. Тому вважав, що надана позивачем таблиця щодо операцій по банківському рахунку [NUMBER] за своїм змістом є сумнівною, та такою, що жодним чином не підтверджує факт укладення між ФГ «Кайман А» та [PERSON] договорів про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги. При цьому, стверджував, що матеріали справи не містять ані жодних письмових договорів про надання поворотної фінансової допомоги від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та від 05 червня 2024 року, про укладення яких стверджує позивач, ані доказів того, що суми грошових коштів були передані [PERSON] . Тому вважав, що позивачем не доведено факт існування між ФГ «Кайман А» та [PERSON] правовідносин позики. Більш того, вказував на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, оскільки обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), бо за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Однак, суд не може погодитися із зазначеним, з огляду на наступне. Так, по-перше, тягар доведення того, що спірні правочини не спрямовані на завдання шкоди кредиторові, створення перешкод у погашенні заборгованості перед ним, покладається на боржника. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі 910/6654/24. По-друге, не заслуговують на увагу суду, доводи представника відповідача про те, що надана позивачем виписка по особовому рахунку відповідача [NUMBER] в АТ «ОТП Банк» у форматі Excel є недопустимим доказом у справі, оскільки така виписка отримана позивачем під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ВП № 78301167, як стороною виконавчого провадження, при цьому надана вона АТ «ОТП Банк» на запит приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`ячекна Є.С. відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а отже отримана вона у законний спосіб, відтак є належним та допустимим доказом у справі. Також, не заслуговують на увагу суду доводи представника відповідача ФГ «КАЙМАН А» щодо знеособленої інформації в цій виписці, оскільки у ній зазначені всі відомості про господарську операцію: дату вчинення господарської операції; суму операції; валюту операції; рахунок кореспондента; МФО та назву банку; назву кореспондента та його код; МФО та назву банку отримувача; назву, код та рахунок отримувача; призначення платежу; дату та час валютування операції. Так, зокрема, з указаної виписки вбачається, що з рахунку ФГ «КАЙМАН А» в АТ «ОТП Банк» (МФО 300528) № [NUMBER] було здійснено: 01 січня 2024 року переказ коштів на рахунок отримувача [PERSON] в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31.12.2023 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 299); 28 січня 2024 року переказ коштів на рахунок отримувача [PERSON] в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 28.01.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 300); 28 січня 2024 року переказ коштів на рахунок отримувача [PERSON] в АТ «Універсал банк» (МФО 322001) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 28.01.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 306); 05 червня 2024 року переказ коштів на рахунок отримувача [PERSON] в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 330); 25 липня 2024 року переказ коштів на рахунок отримувача [PERSON] в АТ «Універсал банк» (МФО 322001) у сумі 100 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 335); 07 серпня 2024 року переказ коштів на рахунок отримувача [PERSON] в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 100 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 341); 07 листопада 2024 року переказ коштів на рахунок отримувача [PERSON] в АТ «Універсал банк» (МФО 322001) у сумі 65 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 349); 05 листопада 2024 року переказ коштів на рахунок отримувача [PERSON] в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 351). Вказане, в свою чергу, також спростовує доводи представника ФГ «КАЙМАН А» про те, що позивачем не надано жодних письмових доказів про надання фермерським господарством поворотної фінансової допомоги від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та від 05 червня 2024 року [PERSON] , оскільки вони спростовуються проведеними господарськими операціями по рахунку ФГ «КАЙМАН А» в АТ «ОТП Банк» (МФО 300528) № [NUMBER] . При цьому, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачами не спростовано того факту, що голова ФГ «КАЙМАН А» [PERSON] та [PERSON] є пов`язаними особами, зокрема чоловіком та дружиною, що підтверджується щорічною декларацією за 2024 рік останньої, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (а. с. 69-83). Суд зазначає, що для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо, щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Верховний Суд неодноразово аналізував поняття фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому для застосування вказаного поняття необов`язково, щоб існувало судове рішення про стягнення, зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 159/5846/23 та від 30 липня 2025 року у справі № 766/2529/24. Розглядаючи спори про визнання недійсними договорів як таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору, слід надавати оцінку наявності ознак фраудаторності, про які стверджує позивач, як у кожному договорі, так і в договорах (якщо їх декілька) у сукупності як таких, що складають певну послідовність пов`язаних дій, спрямованих на виведення майна з власності боржника. З огляду на викладене, враховуючи те, що ФГ «КАЙМАН А» має невиконане перед позивачем зобов`язання, строк виконання якого настав 20 січня 2022 року, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, вчинив оскаржувані правочини від 31 грудня 2023 року, 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року, загалом на суму 515 000 гривень, при цьому не маючи якоїсь розумної економічної мети такої поведінки, коли він, маючи невиконане власне зобов`язання, неодноразово добровільно надає повороту безвідсоткову фінансову допомогу наближеній до нього особі дружині, відповідачці [PERSON] , яка будучи, особою уповноваженою на здійснення функції держави або місцевого самоврядування, отримані за вказаними правочинами кошти не задекларувала, зобов`язання за даними правочинами з повернення коштів жодним чином не виконала, що в свою чергу, призвело до виведення грошей з рахунку ФГ «КАЙМАН А» та утруднення виконання рішення Господарського суду Донецької області від 28 січня 2025 року у справі № 905/1336/24 про стягнення з останнього заборгованості за невиконане перед позивачем зобов`язанням, суд вважає, що ФГ «КАЙМАН А» та [PERSON] , укладаючи спірні правочини, діяли недобросовісно, зловживаючи своїми правами відносно кредитора, оскільки уклали оспорювані договори про «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31.12.2023 р., 28.01.2024 р. та 05.06.2024 р., без ПДВ» на шкоду майновим інтересам позивача з метою недопущення звернення стягнення на грошові кошти боржника - ФГ «КАЙМАН А», отже вони мають ознаки фраудаторного правочину, що є підставою для визнання їх недійсними та задоволення позовних вимог в цій частині, шляхом визнання недійсними договорів «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31.12.2023 р, 28.01.2024 р. та 05.06.2024 р., без ПДВ», укладених між ФГ «КАЙМАН А» та [PERSON] . Щодо вимоги позивача про застосування наслідків визнання правочинів недійсним та звернення стягнення на грошові кошти [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд зазначає, що метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21). Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, сторонами оскаржуваних договорів, які визнані судом недійсними, є відповідачі, а відтак, застосовуючи наслідки визнання правочинів недійсними, кожна із сторін даного правочину зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цих правочинів, зокрема [PERSON] зобов`язана повернути на рахунок ФГ «КАЙМАН А» в АТ «ОТП Банк» (МФО 300528) № [NUMBER] отримані за договорами надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31 грудня 2023 року 50 000 гривень (отриманих за платіжною інструкцією 299 від 01 січня 2024 року); від 28 січня 2024 року 50 000 гривень (отриманих за платіжною інструкцією 300 від 28 січня 2024 року), 50 000 гривень (отриманих за платіжною інструкцією 306 від 28 січня 2024 року), від 05 червня 2024 року 50 000 гривень (отриманих за платіжною інструкцією 330 від 05 червня 2024 року), 100 000 гривень (отриманих за платіжною інструкцією 335 від 25 липня 2024 року), 100 000 гривень (отриманих за платіжною інструкцією 341 від 07 серпня 2024 року), 65 000 гривень (отриманих за платіжною інструкцією 349 від 07 листопада 2024 року) та 50 000 гривень (отриманих за платіжною інструкцією 351 від 05 листопада 2024 року), без ПДВ, а всього 515 000 гривень. З огляду на викладене суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочинів, відновивши становище, яке існувало до порушення прав позивача, шляхом повернення фермерському господарству «КАЙМАН А» отриманих [PERSON] за договором надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 31 грудня 2023 року грошових коштів у сумі 50 000 гривень (а платіжною інструкцією 299 від 01 січня 2024 року); за договором надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 28 січня 2024 року у сумі 50 000 гривень (за платіжною інструкцією 300 від 28 січня 2024 року), у сумі 50 000 гривень (за платіжною інструкцією 306 від 28 січня 2024 року); за договором надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 05 червня 2024 року у сумі 50 000 гривень (за платіжною інструкцією 330 від 05 червня 2024 року), у сумі 100 000 гривень (за платіжною інструкцією 335 від 25 липня 2024 року), у сумі 100 000 гривень (за платіжною інструкцією 341 від 07 серпня 2024 року), у сумі 65 000 гривень (за платіжною інструкцією 349 від 07 листопада 2024 року) та у сумі 50 000 гривень (за платіжною інструкцією 351 від 05 листопада 2024 року), без ПДВ, а всього 515 000 гривень. Щодо позовних вимог про звернення стягнення на грошові кошти у сумі 515 000 гривень, які належать [PERSON] , суд зазначає наступне. Приписами п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, визначено статтею 440 ЦПК України. Так, приписами ч. 1 ст. 440 ЦПК України визначено, що суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили. При цьому суд зазначає, що аналогічні положення щодо звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, містяться також у ст. 336 ГПК України. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Донецької області від 28 січня 2025 року у справі № 905/1336/24 (а. с. 56-58), яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15 квітня 2025 року (а. с. 61-66), задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія Агронова» до ФГ «КАЙМАН А» про стягнення заборгованості за договором поставки № ДН-26/21 від 09 грудня 2020 року. Стягнуто з ФГ «КАЙМАН А» на користь ТОВ «Компанія Агронова» заборгованість у розмірі 3 501 251 гривня 69 копійок та судовий збір у сумі 52 518 гривень 78 копійок. Дане рішення суду набрало законної сили 13 травня 2025 року (а. с. 60). Таким чином судом, що розглядав справу як суд першої інстанції в даному випадку є Господарський суд Донецької області. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. З огляду на викладене, зважаючи на те, що судом, який розглядав справу як суд першої інстанції у справі 905/1336/24 за позовом ТОВ «Компанія Агронова» до ФГ «КАЙМАН А» про стягнення заборгованості за договором поставки № ДН-26/21 від 09 грудня 2020 року є Господарський суд Донецької області, який відповідно до вимог ст. 336 ГПК України може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, суд доходить переконливого висновку, що дана вимога не може бути розглянута за правилами ЦПК України, а підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Тому, через те, що провадження у справі вже відкрито, суд вважає за необхідне провадження в цій частині позовних вимог у справі закрити з тих підстав, що вказані вимоги не підлягають розгляду у заявленому позивачем порядку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково, шляхом визнання недійсними договорів « надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31.12.2023 р, 28.01.2024 р. та 05.06.2024 р., без ПДВ», укладених між ФГ «КАЙМАН А» та [PERSON] із застосуванням наслідків їх недійсності, відновивши становище, яке існувало до порушення прав позивача, шляхом повернення фермерському господарству «КАЙМАН А» отриманих [PERSON] за договором надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 31 грудня 2023 року грошових коштів у сумі 50 000 гривень (а платіжною інструкцією 299 від 01 січня 2024 року); за договором надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 28 січня 2024 року у сумі 50 000 гривень (за платіжною інструкцією 300 від 28 січня 2024 року), у сумі 50 000 гривень (за платіжною інструкцією 306 від 28 січня 2024 року); за договором надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 05 червня 2024 року у сумі 50 000 гривень (за платіжною інструкцією 330 від 05 червня 2024 року), у сумі 100 000 гривень (за платіжною інструкцією 335 від 25 липня 2024 року), у сумі 100 000 гривень (за платіжною інструкцією 341 від 07 серпня 2024 року), у сумі 65 000 гривень (за платіжною інструкцією 349 від 07 листопада 2024 року) та у сумі 50 000 гривень (за платіжною інструкцією 351 від 05 листопада 2024 року), без ПДВ, а всього 515 000 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 3 361 гривня 80 копійок, з кожного, виходячи із розрахунку 13 447,20/2/2. На підставі викладеного,

Outcome: partial