Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції заявника [PERSON] звернулася до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 29.08.1995 уклала договір дарування зі своєю матір`ю - [PERSON] , за яким прийняла у дар житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Ріпкинської державної нотаріальної контори 29.08.1995 і зареєстрований в реєстрі за № 1890. Державним реєстратором виявлено розбіжності у написанні по батькові заявника у договорі дарування, а саме: зазначено « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Отже, невідповідність по батькові заявника у договорі дарування та у паспорті громадянина України перешкоджає їй належним чином реалізувати своє право власності на належний їй житловий будинок. Виправити вказану невідповідність в позасудовому порядку неможливо, що є підставою для звернення до суду із даною заявою. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29.01.2026 прийнято заяву до розгляду, судове засідання призначене на 12.03.2026. 12.02.2026 від Ріпкинської селищної ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника та відсутність заперечень щодо задоволення заяви. У судовому засіданні заявник та її представник підтримали свої вимоги з підстав, наведених у заяві. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин 29.08.1995 [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким остання прийняла у дар житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Ріпкинської державної нотаріальної контори 29.08.1995 і зареєстрований в реєстрі за № 1890. Відповідно до довідки Ріпкинської селищної ради № 886 від 01.12.2025, що видана власнику житлового приміщення [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстрована [PERSON] , [INFO] , з 06.12.1997 по теперішній час. Згідно з технічним паспортом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , власником житла є [PERSON] , попереднім власником була « [PERSON] » (зазначено російською мовою). Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій від 27.11.2025 № 82089355 [PERSON] відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо житлового вказаного будинку, оскільки державним реєстратором виявлено розбіжності у написанні по батькові: у договорі дарування зазначено « [PERSON] », тоді як по батькові заявника « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 16.04.1956 матірю [PERSON] є [PERSON] , тобто дарувальник за договором дарування, зазначеним вище. Відтак суд приходить до висновку, що у договорі дарування від 29.08.1995 по батькові заявника " [PERSON] " зазначено з явною орфографічною помилкою - пропущено букву "р" в по батькові, що утворюється від імені батька " [PERSON] ". ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За положеннями частин 1, 2 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного, позовного провадження (загального або спрощеного) та окремого провадження. Згідно з частиною 7 статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частин 1, 2 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 293 ЦПК України). Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21. Оцінивши подані докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що зазначені у матеріалах справи документи підтверджують належність договору дарування саме заявниці. Надані довідки органу місцевого самоврядування, технічна документація на житловий будинок, а також інші письмові докази свідчать про те, що власником спірного житлового будинку фактично є [PERSON] . Розбіжність у написанні по батькові у договорі дарування має очевидно технічний характер і виникла під час оформлення документа. Така неточність не змінює змісту правовідносин та не свідчить про те, що документ належить іншій особі. Суд також враховує, що надані заявницею документи узгоджуються між собою та не містять суперечностей щодо особи набувача майна. Сукупність доказів підтверджує, що саме заявниця прийняла у дар спірний житловий будинок та фактично користується і володіє ним протягом тривалого часу. Крім того, суд бере до уваги тривалий період користування заявницею житловим будинком, що також підтверджує фактичну реалізацію нею прав власника та узгоджується з поданими документами. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлення факту належності правовстановлюючого документа має для заявниці юридичне значення, оскільки дає можливість реалізувати її право власника житлового будинку. Враховуючи викладене, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням вимог норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved