Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

13 березня 2026 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до Володимирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на звершення приватизації земельної ділянки та реєстрації права власності в порядку спадкування за заповітом. В своїй позовній заяві посилається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . 30 жовтня 2004 року батько склав заповіт, посвідчений секретарем Гайківської сільської ради згідно якого, все своє майно, на яке він буде мати право на момент його смерті, заповів позивачці. Вказує, що в передбачений законом термін вона прийняла спадщину і за поданою нею заявою заведено спадкову справу за № 378/2009 державним нотаріусом Турійської державної нотаріальної контори Гутом А.П. На даний час спадкові справи були передані до Володимирського округу. За заповітом нею оформлено спадкування земельних ділянок, грошових вкладів та за рішенням Володимир-Волинського міського суду від 10 жовтня 2016 року визнано за нею право власності на спадкове майно: житловий будинок в селі Діхтів Володимир-Волинського району. Позивачка зазначила, що на даний час залишилась спадкова земельна ділянка для особистого підсобного господарства площею 0,30 га, згідно рішення Зарічанської сільської ради Володимир -Волинського району від 21 грудня 1994 року №2/23, на яку її батько не встиг завершити приватизацію. Таким чином, вона має право на завершення приватизації вказаної земельної ділянки, як спадкоємиці першої черги і маючи на своє ім`я нотаріально посвідчений заповіт. Інших спадкоємців на спадкування, крім неї немає. Вказує, що звернувшись до нотаріуса Володимирського нотаріального округу Велимчаниці А.І., з приводу оформлення спадщини на земельну ділянку, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів і з рекомендацією звернення до суду. При підготовці документів на оформлення спадкового майно виявлено, те що у рішенні Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року № 2123 невірно вказано по-батькові власника документів « [PERSON] » а насправді його ім`я по-батькові « [PERSON] », як зазначено в його свідоцтві про смерть, що потребує встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Даний факт с перешкодою при оформленні спадщини, так як через розбіжності у написанні імені покійного батька по-батькові, вона не може оформити своїх спадкових справ. Тому, виникла необхідність у встановленні факту належності правовстаповлюючого документу, а саме того, що рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» [PERSON] , зазначено помилково по-батькові, оскільки у всіх документах, в тому числі свідоцтві про смерть по-батькові записано [PERSON] . Також вказує, що у перехідних положеннях Земельного кодексу України визначено, що у разі коли спадкоємець не набув права власності на земельну ділянку згідно ст. 25 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено у завершенні приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкодавця, а не права власності на земельну ділянку відповідно до ст. 261 ЦК України. Вона відноситься до першої черги спадкоємців за законом і згідно заповіту має право на спадкування спадкового майна та прав, що належали спадкодавцю. Тому просить встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме що рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» видане на ім`я [PERSON] належить [PERSON] , який помер [INFO] та визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] право на завершення приватизації та реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельної ділянки площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в селі Дігтіві Володимирського району Волинської області, що належали [PERSON] відповідно до рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» №2\\23, що вона успадкувала після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 13.03.2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, доводи позовної заяви підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача Володимирської міської ради Штик О.В., документи про підтвердження повноважень якого, містяться в матеріалах справи, у судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву, в якій вказав, що Володимирська міська рада не заперечує щодо задоволення позову та просить проводити розгляд справи буз участи їх представника за наявними матеріалами справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Суд, перевіривши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.10.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Турійського районного управління юстиції Волинської області, [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до заповіту, посвідченого 13 жовтня 2004 року секретарем Гайківської сільської ради, [PERSON] все своє майно, на яке він буде мати право на момент його смерті, заповів своїй доньці [PERSON] . Після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу № 378/2009 до майна [INFO] [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі. Вказана спадкова справа була заведена саме на підставі заяви позивачки [PERSON] про прийняття спадщини після смерті батька. 21 грудня 2010 року державним нотаріусом Турійської державної нотаріальної контори Волинської області Гутом А.П., [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на три земельні ділянки загальною площею 3,41 га, розташованих на території Гайківської сільської ради Турійського району Волинської області. Крім того, 21 грудня 2010 року державним нотаріусом Турійської державної нотаріальної контори Волинської області Гутом А.П., [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на три земельні ділянки загальною площею 3,18 га, розташованих на території Гайківської сільської ради Турійського району Волинської області. Також, 25 березня 2010 року державним нотаріусом Турійської державної нотаріальної контори Волинської області Гутом А.П., [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади, які знаходяться на збереженні у відділенні ощадбанку № 10002/097 м. Володимир Волинський Волинської області. Рішенням Володимир Волинського міського суду Волинської області від 10 жовтня 2016 року визнано за [PERSON] право власності на будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , яку вона успадкувала за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до архівного витягу з рішення сесії Зарічанської сільської Ради Володимир- Волинського району від 21 грудня 1994 року № 2/23 [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність на постійне користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд , площею 0,30 га. 07 січня 2026 року позивачка [PERSON] звернулась до нотаріуса щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,30 га, яка розташована у с. Гайки Володимирського (колишнього Турійського) району Волинської області. Постановою приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаниці А.І. № 6/02-31 від 07.01.2026 року, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю правовстановлювальних документів. Таким чином позивачка [PERSON] позбавлена можливості оформити спадщину за заповітом, яка залишилася після смерті батька [PERSON] через помилку у написанні по- батькові її батька у рішенні Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року № 2123, де його по -батькові зазначено як « [PERSON] », замість вірного « [PERSON] », відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р.№5«Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі Постанова Пленуму) певні юридичні факти можуть підтверджуватися рішенням суду. У відповідності з п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по- батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Таким чином можна зробити висновки, що вказані розбіжності у написанні по -батькові померлого [PERSON] виникли в зв`язку з людським фактором. Позивачка зазначила, що встановлення даного факту необхідно їй для оформлення спадщини. Таким чином оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що слід встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме що рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» видане на ім`я [PERSON] належить [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1218, ч.ч.1,2ст.1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», роз`яснено, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження №61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному. Так, положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Згідно статті 126 Земельного Кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації. Відтак, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Це право не залежить від наявності у спадкоємця особистого права на приватизацію землі. Частиною 1 ст.1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1-5ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року). Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, оскільки позивач не має можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, її право на спадщину підлягає судовому захисту шляхом визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті батька права на завершення приватизації та реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельної ділянки площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в селі Дігтіві Володимирського району Волинської області, що належали [PERSON] відповідно до рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» №2\\23, що вона успадкувала після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved