Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Представник позивача адвокат Булдигіна М.С., яка діє на підставі Ордеру на надання правничої допомоги від 29.09.2024 серії АР №1187219, Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 19.01.2021 серії ЗП №002736 через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просила встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] її батьком [PERSON] . На обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2003 року по 25.04.2024 року. Шлюб було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2024 року (№ 336/2454/24). Досить тривалий час донька сторін, яка народилась у шлюбі, [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком. Мати з сім`єю не проживає, оскільки виїхала з межі України та проживає там з іншим чоловіком. Згідно довідки від 23.05.2024 року № 096 Олександрівської гімназії ЗМР, зазначено, що вихованням дитини [PERSON] , займається батько, [PERSON] , мати участі у вихованні не бере, на зв`язок з адміністрацією гімназії та вчителями не виходить. Згідно характеристики Голови квартального комітету Шевченківського району м.Запоріжжя від 03.06.2024 року, - за період проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , характеризується позитивно, зарекомендував себе як зразковий громадянин, ам виховує доньку. Згідно Декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-5А55-89А0, довіреною особою пацієнта (дитини [PERSON] , [INFO] ) у разі настання екстреного випадку з пацієнтом є батько [PERSON] . Батько дитини зазначений і законним представником дитини. Батько займається вихованням дитини, піклується про здоров`я дитини та повноцінний її розвиток. Отже, з кінця 2023 року дитина [PERSON] проживає разом з батьком за адресою [ADDRESS] та перебуває на повному його утриманні, виховується у дусі поваги, їм забезпечені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку. Ухвалою суду від 15.10.2024 відкрите провадження по справі, постановлено проводити розгляд за правилам загального позовного провадження. 25.04.2025 на адресу суду надійшов висновок органу опіку та піклування щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 28.04.2025 повторно витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину кордону відповідачкою. Ухвалою суду від 11.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відзив від відповідачки на позов до суду не надійшов. Відповідачка, згідно ст.128 ЦПК України, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. Причини неявки суду не повідомила. Заяви про розгляд справи без його участі та заперечення не надала. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовну заяву, прохала суд задовольнити її у повному обсязі. Позивач клопотав про задоволення позову у повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Додав, що дитина не хоче їхати до матері за кордон, а хоче проживати разом з ним. Встановлення даного факту позивачу необхідно для отримання відстрочки від призову на військову службу. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Суду пояснила, що проживає у Німеччині через повномасштабне вторгнення рф на територію України. Донька їхати у Німеччину відмовляється, хоче мешкати лише з батьком. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи без її участі. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , суду пояснила, що вона мешкає разом з батьком [PERSON] з 2024 року, оскільки її матір мешкає в Німеччині, з матір`ю бачиться рідко, часто спілкується з нею по телефону. Батько повністю її забезпечує, допомагає з навчанням, готує їсти. Їхати до матері не хоче, бо в Запоріжжі вона навчається, друзі, з якими вона спілкується, також знаходяться у Запоріжжі. Інших клопотань щодо допиту в якості свідків до суду не надходило. Суд, заслухавши представника позивача, позивача, думку неповнолітньої дитини, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження батьками неповнолітньої [PERSON] є сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. (а.с.18) Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25.04.2024 (336/2454/24) шлюб між сторонами було розірвано. (а.с.20-21) Згідно характеристики голови квартального комітету Шевченківського району м. Запоріжжя від 03.06.2024 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю донькою [PERSON] (а.с.22) Відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає медичну допомогу від 27.08.2024 законним представником дитини [PERSON] є позивач [PERSON] (а.с. 23) Згідно довідки від 23.05.2024 року № 096 Олександрівської гімназії ЗМР, зазначено, що вихованням дитини [PERSON] , займається батько, [PERSON] , мати участі у вихованні не бере, на зв`язок з адміністрацією гімназії та вчителями не виходить. (а.с.25) Відповідно до висновку районна адміністрація ЗМР по Шевченківському району від 24.04.2025 факт самосійного виховання та утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , її батьком [PERSON] не встановлено. (а.с. 70-73) Відмовляючи у задоволенні позову суд виходить з наступних норм права. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. В ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки у СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, хоча для підтвердження самостійного виховання дитини необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд виходить з того, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється. На переконання суду, для встановлення обставин самостійності виховання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними/ винятковими/неординарними/особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Наведених вище виключних обставин, зокрема позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, у даній справі відсутні, а саме по собі перебування матері за кордоном, та проживання дитини з батьком в Україні, не свідчить про самостійне виховання та утримання дитини ним. До того ж, допитавши дитину та сторін по справі, було встановлено, що матір періодично контактує з дитиною. Тобто, не доведено, що матір не бере участь у вихованні дитини. Окрім того, судом також враховується висновок районна адміністрація ЗМР по Шевченківському району від 24.04.2025 про відсутність факту самосійного виховання та утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , її батьком [PERSON] . Зважаючи на те, що всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не довів належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відмову у цій частині позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За загальним правилом відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем суду надано не було, тому в позові необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed