Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Позивач звернувся системою «електронний суд» до суду із даним позовом, в якому вказав, що 04.03.2024 між ТОВ «Бізнес позика»» та відповідачкою було укладено договір № 491205-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором. Відповідачка неналежним чином виконувала свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість. Позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 12 118,37 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 4 358,59 грн., заборгованість за процентами 7 759,78 грн. Ухвалою суду від 27.01.2026 р. було відкрито провадження у справі та її розгляд призначено у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 29.01.2026 року задоволено клопотання про витребування з АТ КБ «Приватбанк» доказів щодо отримання відповідачем грошових коштів на банківський рахунок. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позові просив проводити розгляд справи за його відсутності, а також зазначив, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позовну заяву або клопотань від відповідача судом не отримано. На адресу суду повернувся конверт з поштовою відміткою «адресат відсутній». Таким чином, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За таких обставин суд розглядає справу за наявними у ній доказами. Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. Судом на підставі наданих матеріалів встановлено, наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04 березня 2024 року ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] у якості позичальника, уклали в електронній формі договір про надання кредиту №491205-КС-001. Договір позичальником підписано у електронній формі одноразовим ідентифікатором. Згідно до розділу 2 Кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 5000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором про надання кредиту та Правилами надання споживчих кредитів. Строк кредиту: 24 тижні, процентна ставка на день 2%, знижена процентна ставка 1,14462815, комісія за надання кредиту 750 грн, термін дії договору до 19.08.2024. Розділом 6 договору встановлено нарахування фінансової відповідальності за невиконання позичальником умов договору щодо своєчасного повернення кредиту, та встановлено штраф у розмірі 30% від розміру простроченої заборгованості. Також, у реквізитах позичальника зазначено номер картки [NUMBER] . Згідно до відповіді АТ КБ «ПриватБанк», наданої на ухвалу суду про витребування доказів, на ім`я [PERSON] в банку емітовану карту № [NUMBER] , а також на її рахунок 04.03.2024 було зараховано 5000,00 грн. Згідно до розрахунку заборгованості позивача, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 12118,37 грн, що складається з: тіла кредиту 4358,59 грн; процентів 7759,78 грн. Також, із даного розрахунку вбачається, що відповідачкою було сплачено 641,41 грн тіла кредиту, 3947,07 грн відсотків, 750 грн комісії. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, наданими до суду доказами позивачем доведено, що 29 липня 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] у якості позичальника, уклали кредитний договір. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором виконало та перерахувало на належний відповідачу банківський рахунок кредитні кошти 5000,00 грн. Отримані судом від АТ КБ «Приватбанк» відомості про належність відповідачу карткового рахунку № [NUMBER] ,а також зарахування на цей рахунок кредитних коштів підтверджують надані позивачем докази укладення вказаного кредитного договору. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. [PERSON] не виконала свого обов`язку по своєчасному поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом. Таким чином позивач ТОВ «Бізнес Позика» правомірно вимагає стягнення простроченої заборгованості з відповідача, відповідно до умов договорів. За пунктом 2.3 договору строк кредитування був визначений у 24 тижні. З дати 04.03.2024 24 тижні складають 168 днів і кінцевим строком кредитування є 19.08.2024 року. З розрахунку заборгованості вбачається, що у період кредитування відсотки нараховувалися за ставками: 1,14462815% на день від суми заборгованості у період з 04.03.2024 по 03.06.2024; та 2% на день від суми заборгованості у період з 04.06.2024 по 19.08.2024. Суд не погоджується із таким розміром відсотків у зв`язку із наступним. Пунктом 2.4 договору сторони визначили відсотки за фіксованою ставкою 2% на день та знижену процентну фіксовану ставку в день 1,14462815%. Пунктом 3.2.3 сторони погодили графік платежів з 12 платежів де загальний розмір відсотків за строк кредитування вказаний 7210 грн. Пункт 3.2.4 договору передбачає, що у випадку не повернення будь-якого з платежів у строки, передбачені графіком платежів, позикодавець здійснює коригування платежів, у тому числі з врахуванням умов про нарахування процентів за зниженою ставкою. 24.12.2023 набрав сили Закон України № 3498-IX від 22.11.2023, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування». Частина 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» станом на дату укладення вказаного кредитного договору (в редакції Закону № 3498-IX від 22.11.2023) зазначає, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 відсоток. Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» доповнені п. 17 у якому зазначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України"Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Водночас у п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗаконуУкраїни "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" зазначено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Тобто, вимоги п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗаконуУкраїни "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", діють лише щодо договорів про споживчий кредит, які були укладені до набрання чинності цим Законом (до 24.12.2023) і лише, якщо строк їх дії продовжувався після набрання чинності цим Законом. У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку, що оскільки кредитний договір у цій справі був укладений після набуття чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", то на нього не поширюється п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». Суд наголошує на тому, що у даному випадку за приписами Пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень, до правовідносин неможливо застосувати пункт 17 Прикінцевих та перехідних положень, (щодо денної процентної протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %), оскільки пункт 17 застосовується виключно до договорів що були укладені до набрання чинності Закону України № 3498-IX. За таких обставин, у кредитному договорі від 04.03.2024, відповідно до частини 5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, не може перевищувати 1 відсоток. 1 відсоток від 5000 грн становить 50 грн. Тому за 168 днів кредитування (тобто 24 тижні), проценти з тіла кредиту з розрахунку 1% на день від 5000 грн мали становити 8400 грн. Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачкою було сплачено комісію за пунктом 2.5 договору у розмірі 750 грн (комісія передбачена договором в загальному розмірі 1050,00 гр) за видачу кредиту, суд зазначає наступне. За правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії , платежі тощо за дії, які не є послугою. У даному випадку, у якості винагороди за надання кредиту, сторони погодили проценти у пункті 2.4 договору, що відповідає положенням ч. 1 ст. 536 та ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Законом встановлено можливість погодження комісії кредитодавця, за послуги, пов`язані з наданням кредиту, а не за саме надання кредиту або позики. Винагородою за надання кредиту законодавством України являються проценти. У кредитному договорі №491205-КС-001 не зазначено, за які, пов`язані із наданням кредиту послуги, встановлена комісія у п 2.5 договору. більш того, у цьому пункті вказано, що сукупні послуги відсутні. У самому п.2.5 договору вказано, що комісія сплачується саме за видачу кредиту. Положення договору про нарахування такої комісії є нікчемними, оскільки комісія не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, як послуга, належним чином не обґрунтована та не доведена. Виходячи з вищевказаного, зарахування ТОВ «Бізнес позика» грошових коштів, що сплатила відповідачка на погашення комісії у загальному розмірі 750,00 грн не ґрунтується на Законі. Отже вірний розрахунок заборгованості має становити 8061,52 грн, який складається з: 5000 грн тіла кредиту + 8400 грн відсотків за користування кредитом, від яких слід відняти 750 грн платежів відповідачки на погашення комісії та відняти 641,41 грн платежів відповідачки на погашення тіла кредиту, та відняти 3947,07 грн платежів на погашення відсотків. У зв`язку із викладеним позов підлягає частковому задоволенню у сумі 8061,52 грн. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому суд стягує частково з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у зв`язку зі зверненням з позовом до суду у наступних розмірах. Сума задоволених вимог 8061,52 грн складає 66,52% від 12118,37 грн заявлених вимог. Судовий збір позивачем було сплачено у розмірі 2422,40 грн. Тому, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 66,52 % судових витрат сплаченого зі сплати судового збору, тобто 1611,45 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial