Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Факторинг Партнерс» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами. Позовна заява обґрунтована тим, що 02.03.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] укладено договір №9865272525. 23.11.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір № 4804671. За умовами договорів відповідач отримав кредитні кошти, які зобов`язався повернути та сплатити відсотки за користування кредитом та інші платежі. Однак, покладені на нього зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість: за договором № 9865272525 від 02.03.2021 в сумі 25300,69 грн., з яких: 14464,94 грн. за тілом кредиту, 1616,57 грн. - за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги, за комісіями 9219,18 грн; за кредитним договором № 4804671 від 23.11.2021 в сумі 19430,36 грн., з яких: 4288 грн. за тілом кредиту, 14192,36 грн. за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги, за комісіями 950 грн. 17.12.2021 було укладено договір № 171221, відповідно до якого ТОВ "ФК «Центр фінансових рішень» відступило на користь АТ «Таскомбанк» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 9865272525. 21.12.2023 було укладено договір № НІ/11/14-Ф, відповідно до якого АТ «Таскомбанк» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до |позичальників, в тому числі за договором № 9865272525. 28.08.2025 було укладено договір № 28-08/25, відповідно до якого ТОВ «Коллект Центр» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 9865272525. 26.07.2024 було укладено договір № 26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4804671. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами в сумі 44731,05 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.02.2026 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без участі представника, проти винесення заочного рішення суду не заперечував, про що зазначив в прохальній частині позовної заяви. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судової повістки за місцем проживання. Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таки х умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Письмових заперечень проти позову, заяв та клопотань до матеріалів справи не надано, про причини своєї неявки відповідач суд не повідомив, заяв по суті справи не подав. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 23.11.2021 на підставі анкети-заяви на кредит (а.с.121) між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] в електронній формі укладено договір про споживчий кредит № 4804671, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 5000 грн., строком на 15 днів з 23.11.2021 по 08.12.2021, які зобов`язався повернути та сплатити відсотки на інші платежі, передбачені договором, у тому числі комісію (а.с.15-19). З метою укладення кредитного договору здійснено ідентифікацію відповідача [PERSON] ТОВ «Мілоан» за номером телефону одноразовим ідентифікатором (а.с.132). На виконання умов договору відповідачу перераховано 5000 грн. на банківську картку № [NUMBER] (а.с.133). Відповідач ознайомлений з Паспортом споживчого кредиту № 4804671 (а.с.106). Судом досліджені Правила надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан» (а.с.127-131). Згідно з розрахунком заборгованості за договором про споживчий кредит № 4804671, сума заборгованості становить 19430,36 грн., яка складається з наступного: 4288 грн. за тілом кредиту, 14192,36 грн. за відсотками, 950 грн. за комісією (а.с.9). Як вбачається з відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 4804671, сума заборгованості становить 19430,36 грн., відповідачем здійснювались платіжні дії, в результаті яких відбулась пролонгація дії кредитного договору (а.с.134-135). 26.07.2024 було укладено договір № 26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4804671 (а.с.78-94). 02.03.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР»» та [PERSON] укладено кредитний договір № 9865272525, згідно з яким відповідач отримав грошові коти в сумі 18835,08 грн., строком на 36 місяців, які зобов`язався повернути та сплатити визначені договором відсотки (а.с.67-68,69). Відповідач був ознайомлений з паспортом кредиту (а.с.70). Відповідач користувався кредитом, про що свідчить виписка по особовому рахунку (а.с.35-63). Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 9865272525 від 02.03.2021 за період з 21.12.2023 по 08.01.2026, сума заборгованості становить 25300,69 грн.: 14464,94 грн. за тілом кредиту, 1616,57 грн. за відсотками, 9219,18 грн.- за комісією (а.с.10). 17.12.2021 було укладено договір факторингу № 171221, відповідно до якого ТОВ «ФК «Центр Фінансових рішень» відступило на користь АТ «Таскомбанк» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 9865272525 (а.с.11-14,20). 21.12.2023 укладено договір факторингу № НІ/11/14-Ф, за умовами чого ТОВ «Коллект Центр» отримало від АТ «Таскомбанк» право грошової вимоги за кредитними договорами, у тому числі й за кредитним договором № 9865272525 (а.с.21-31, 64, 74-77) 28.08.2025 між ТОВ «Коллект Центр» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладений договір № 28-08/25, за умовами якого ТОВ «Факторинг Партнерс» отримало право грошової вимоги за кредитними договорами, у тому числі й за кредитним договором № 9865272525 (а.с.95-105,107,108-110). За приписами ч.ч. 1, 2ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію", який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами статті 11Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2статті 11 Закону України "Про електронну комерцію". Статтею 12Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1статті 3 Закону України "Про електронну комерцію". Згідно з ч. 1ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч.1ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до положень статей 1077,1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Дослідженими судом доказами підтверджується, що відповідач [PERSON] , уклав договір про споживчий кредит № 4804671 від 23.11.2021 з ТОВ «Мілоан» в електронному виді, та кредитний договір № 9865272525 від 02.03.2021 з ТОВ «ФК «ЦФР» та, відповідно, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, у тому числі й щодо сплати відсотків та інших платежів. Що стосується стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 4804671 від 23.11.2021, суд зазначає наступне. Згідно з умовами договору відповідач отримав кредитні кошти в сумі 5000 грн. Дослідженими матеріалами справи підтверджено факт укладення вказаного договору та отримання коштів згідно договору. Відповідач суму кредиту в повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим з відповідача [PERSON] на користь позивача, який належними доказами довів наявність права грошової вимоги за відповідним договором, підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 4288 грн. Як вбачається з умов договору позики, договір укладений строком на 15 днів з 23.11.2021 по 08.12.2021. Пунктом 2.3 договору визначений порядок пролонгації договору. З дослідженої відомості про щоденні нарахування вбачається пролонгація строку дії договору. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають також стягненню відсотки за кредитним договором в сумі 14192,36 грн. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за комісіями в сумі 950 грн. Як вбачається з кредитного договору сторони узгодили сплату комісії за надання кредиту в сумі 950 грн. (п.1.5.1). Між тим, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів" (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України "Про споживче кредитування" № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року". Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 686/9372/16, провадження № 61-663св21 від 15 грудня 2021 року. У даній справі умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати банку комісійну винагороду за надання кредиту. Однак, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин вимоги позивача в частині стягнення комісії не підлягають задоволенню. Що стосується заборгованості за кредитним договором № 9865272525, суд зазначає наступне. Згідно з умовами договору відповідач отримав кредитні кошти в сумі 18835,08 грн.. Дослідженими матеріалами справи підтверджено факт укладення вказаного договору та отримання коштів відповідачем. Відповідач кредитні кошти в повному обсязі у встановлений договором строк не повернув, у зв`язку з чим з відповідача [PERSON] на користь позивача, який належними доказами довів наявність права грошової вимоги за відповідним договором, підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 14464,94 грн. та відсотки за користування кредитом в сумі 1616,57 грн. Крім того, позивач просить стягнути заборгованість за комісією в сумі 9219,18 грн. Між тим, кредитний договір не містить умови щодо стягнення комісії. Крім того, інформація про нарахування комісії відсутня й у Паспорті споживчого кредиту та у Графіку платежів. З дослідженого судом розрахунку не вбачається на підставі якого пункту договору підлягає стягненню заборгованість за комісією, а також за які саме послуги здійснено нарахування такої комісії. Суд звертає увагу, що стягнення комісії з надання кредиту суперечить нормам чинного законодавства з наведених вище причин. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення комісії за кредитним договором № 9865272525 задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьої вказаної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження надання правової допомоги представником позивача суду надано заявку на надання юридичної допомоги № 377 від 01.12.2025, договір про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02.07.2024, згідно з яким правова допомога ТОВ «Факоринг Партнерс» надавалась Адвокатським об`єднанням «Лігал Асістенс», прайс-лист, Витяг з акту № 25 про надання юридичної допомоги. Згідно з Витягом з акту № 25 про надання юридичної допомоги, згідно з яким АО «Лігал Асістенс» надано правову допомогу на суму 16 000 грн. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість суми заявлених представником відповідача витрат на правову допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу пропорційно до задоволених вимог. Згідно ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково (на 77 %), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2050,04 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 12 320 гривень.

Outcome: partial