Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

У травні 2025 року позивач Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» в особі представника Ербес А.О., звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Позовні вимоги мотивовані тим, що Наказом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) № 37 від 25.04.2018 житловий будинок по [ADDRESS] передано на обслуговування Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс». Відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачем 01.05.2018 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 275. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, у останнього за період з травня 2018 по лютий 2021 виникла заборгованість у розмірі 13745,32 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 13745,32 грн., збитки від інфляції у сумі 4406,94 грн. та 3% річних у сумі 1475,49 грн., а всього 19627,75 грн. та судовий збір. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2025 відкрито провадження у справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У відповідності до ст. 178 ЦПК України, відповідач скористався своїм правом та 06.08.2025 через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, вказував, що 04.09.2015 уклав із замовником договір купівлі-продажу майнових прав № 13-02-317, за умовами якого придбав майнові права на квартиру [ADDRESS] . При цьому будинок був введений в експлуатацію тільки 28.12.2019. Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем 22.10.2020. Вказував, що до моменту створення ОСББ «Теремківська 3-А» не було обрано жодну експлуатуючу організацію, конкурс виконавчим органом Київської міської ради не оголошувався та фактично роботи щодо обслуговування будинку здійснювались співвласниками за власної ініціативи, самостійно. Вказував, що у 2021 позивач вже звертався до Голосіївського суду м. Києва із заявою про отримання судового наказу про стягнення заборгованості за житло-комунальні послуги з [PERSON] , на що йому було відмовлено Ухвалою від 28.07.2021. Просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності. 21.08.2025 від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення на відзив на позовну заяву. В документі зазначено, що 11.07.2017 між Позивачем та відповідачем було підписано акт прийому-передачі майна, яким підтверджено передачу відповідачу ключів від квартири та поштової скриньки, зафіксовані показники індивідуальних лічильників холодного та гарячого водопостачання, а також теплопостачання. Разом з тим зазначав, що незалежно від того чи був введений будинок в експлуатацію, послуги надавались позивачем, а відповідач мав змогу користуватись об`єктом нерухомості та споживати комунальні послуги. Звертав увагу суду, що обов`язок з оплати виникає з моменту початку фактичного користування об`єктом та отримання вигоди від наданих послуг. Фактичне користування квартирою передбачає користування місцями загального користування (коридорами, сходами, ліфтом), прибудинковою територією та іншими елементами, утримання яких входить до складу комунальних послуг. Позовні вимоги просив задовільнити у повному обсязі. 27.08.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем подані Додаткові пояснення у справі, в яких останній зазначав, що позивач не надсилав квитанції на оплату послуг. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та застосувати строк позовної давності. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, Наказом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) № 37 від 25.04.2018 житловий будинок по [ADDRESS] передано на обслуговування Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс». Відповідно до ст. 175 ЖК України державні і громадські органи, підприємства, установи, організації, службові особи зобов`язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою. Крім того, судом встановлено, що відповідач з 28.10.2020 є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 230058043 від 28.10.2020. Між позивачем та відповідачем 01.05.2018 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 275. Ст. 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим, ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. За змістом ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно з Актом прийому-передачі від 11.07.2017 ключі від квартири було передано відповідачу, в підтвердження даного факту відповідач власноручно розписався на цьому документі разом з представником позивача. З огляду на вказане, твердження відповідача, що цей Акт не є доказом по справі суд не приймає до уваги. Разом з тим, будь-хто інший доступу до квартири, від якої були передані ключі, окрім відповідача - не мав. Таким чином суд приходить до висновку, що саме відповідач був єдиним користувачем вказаної квартири та споживачем житлово-комунальних послуг. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Як встановлено судом, що між сторонами 01.05.2018 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 275. Згідно із п. 1. Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку [ADDRESS] , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 12. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені цим договором строки. Згідно п. 15. споживач несе відповідальність згідно чинного законодавства і цього договору за несвоєчасне внесення платежів за послуги - шляхом сплати пені. Договір власноручно підписано відповідачем, що ним не заперечується. Договір у встановленому порядку не розірвано. Згідно із ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Судом встановлено, що у зв`язку з небажанням виконання відповідачем зобов`язань за договором, у відповідача наявна заборгованість за період з травня 2018 по лютий 2021 у розмірі 13745,32 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, наданого позивачем, та не спростованого відповідачем. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно з диспозицією зазначеної статті цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За таких обставин, вбачається, що відповідачі зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А відповідно до ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги наведене та перевіривши долучені позивачем документи, суд приходить да висновку, що матеріали справи містять відповідний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, що дає можливість перевірити правильність нарахування вказаних сум. Таким чином суд вважає за доцільне стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних. Стосовно заявленого пропуску позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ч.4 ст. 267 ЦК України. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Таким чином, національне законодавство розглядає позовну давність, як встановлений законом строк для захисту порушеного права. Правила про позовну давність передбачають право на позов в матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право в примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. Заборгованість відповідача утворилась в період з травня 2018 по лютий 2021. Позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги вже в 2021. При цьому відмова у видачі судового наказу не скасовує того факту, що позивач вчасно, в межах строку позовної давності, звернувся за захистом порушених прав. 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому численних змін, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 на усій території України з 12.03.2020 встановлено карантин. Законом України № 540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українидоповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту, в редакції Закону України № 3450-IX від 08.11.2023: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Відмінено вказаний карантин з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 (постанова Кабінету міністрів України від 27.06.2023 № 651). Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені, а у подальшому - зупинені на строк дії воєнного стану. Зупинку перебігу строків було скасовано 4 вересня 2025, з моменту набуття чинності Закону України 4434-IX про відновлення перебігу строків позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивач не пропустив. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо решти доводів відповідача суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати розподілити відповідно приписів ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved