Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи У січні 2026 року [PERSON] звернулась до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Нетішинська міська рада, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. На обґрунтування позову позивач зазначила, що на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку №42 від 23 листопада 2009 року, вона та відповідач як подружжя та їх діти (треті особи) вселились до кімнати [ADDRESS] . В подальшому до вказаної кімнати вселились діти її з відповідачем спільної дочки, [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач у позові вказує, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12 березня 2015 року у справі № 2/679/57/2015 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач виїхав, забравши усі свої особисті речі, з кімнати [ADDRESS] . З того часу, відповідач жодного разу не навідувався до вказаного житлового приміщення та ніколи не висловлював свого бажання проживати у вказаному приміщенні або на нього претендувати. Відповідач створив нову сім`ю та фактично проживає [ADDRESS] . На переконання позивача, вище наведені обставини вказують на те, що відповідач втратив інтерес до спірного житла. Поряд з цим позивач у позові зазначає, що відповідач усі її прохання та прохання їх дітей щодо добровільного зняття себе із реєстрації місця проживання у вказаному вище житлі ігнорує. Також позивач вказує, що з того часу до сьогодні у вказаному спірному житловому приміщенні фактично проживає вона з дітьми та онуками (третіми особами), вимушена витрачати додаткові кошти на оплату комунальних послуг та нести ці витрати із утримання вказаного житла самостійно. За таких умов, вказує позивач, її права порушуються, як квартиронаймача на користування квартирою, особистого проживання та проживання інших осіб на власний розсуд, а також щодо реалізації права на приватизацію займаного житлового приміщення. На підставі наведеного, посилаючись на приписи ст. ст. 61, 71, 72 ЖК України, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. Позивач та представник позивача в судовому засіданні свій позов підтримали повністю, просили такий задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково позивач зазначила, що оскільки відповідач не бажає самостійно знятись з реєстрації в житлі в якому вона проживає, то він порушує, зокрема її право на приватизацію такого житла. Так позивач зазначила, що вона в усній формі зверталась до компетентного органу з питань приватизації де їй повідомили, що приватизувати житло вона може лише за присутності усіх зареєстрованих в даному житлі осіб, в тому числі і відповідача, а без нього вона не має можливості реалізувати своє право на приватизацію. Тому в неї виникла необхідність в судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням з подальшим зняттям його з реєстрації в цьому приміщенні. Водночас позивач зазначила, що вона не зверталась до надавача комунальних послуг з заявою про зменшення чисельності осіб на яких такі нараховуються у зв`язку з фактичною відсутністю відповідача у спірному житлі. Крім того, позивач зазначила, що на даний час відповідач тимчасово перебуває за кордоном. В м.Нетішин останній проживає у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте документального підтвердження зазначеного вона не має. Відповідач будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання в таке не з`явився, будь яких заяв та клопотань до суду не подав. Надана [PERSON] в судовому засідання заява від [PERSON] , в якій зазначено, що він не заперечує щодо розгляду справи у його відсутності, суд не бере до уваги, оскільки до такої заяви не долучено доручення [PERSON] з якого суд може встановити, що останній надав повноваження для [PERSON] вчиняти такі дії. 20 лютого 2026 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] надіслав до суду заяву в якій зазначив, що дійсно його батько з 2015 року після розірвання шлюбу з його матір`ю виїхав з усіма особистими речами зі спірного приміщення та з того часу не висловлював свого інтересу до даного житла. В цій же заяві [PERSON] просив розгляд справи здійснювати без його участі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні вказала на те, що позов їх матері до батька слід задовольнити, оскільки останній з 2015 року не проживає у спірному приміщенні та не проявляє до цього житла жодного інтересу. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] подала до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги визнає, просить справу розглядати без її участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Нетішинської міської ради в судовому засіданні при вирішенні спору поклалась на розсуд суду. Процесуальні дії у справі 03 грудня 2025 року ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Судом встановлено, що [PERSON] 23 листопада 2009 року, як працівнику військової частини № [NUMBER] , було видано ордер №42 на жилу площу у гуртожитку, згідно з яким він отримав право на зайняття з сім`єю п`ять осіб жилої площі у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , де він на даний час зареєстрований. В ордері зазначено склад сім`ї відповідача з якими йому надано право на зайняття жилої площі у гуртожитку, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8). Згідно інформації Фонду комунального майна міста Нетішина №01-27/19 від 01 січня 2026 року житлове приміщення в гуртожитку кімната [ADDRESS] належить до комунальної власності Нетішинської міської територіальної громади (а.с.11). Відповідно до інформації наданої виконавчим комітетом Нетішинської міської ради від 05 лютого 2026 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрованими значаться: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 36). 12 березня 2015 року Нетішинським міським судом Хмельницької області ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно з актом №1 від 08 січня 2026, складеним головою правління ОСББ «Незалежност 12 Нетішин» Поповим В.О. у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10). [PERSON] є дочкою сторін, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.12). Згідно даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] взяла прізвище чоловіка « [PERSON] » (а.с. 13). [PERSON] ( [PERSON] ) є дочкою сторін, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.14) та матір`ю [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що стверджується даними свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.15,16). [PERSON] є сином сторін, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.17). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона сусідка позивача і їй достеменно відомо, що відповідач приблизно десять років не проживає за адресою: [ADDRESS] , оскільки створив нову сім`ю. Також свідок вказала, що відповідач тривалий термін знаходиться за межами України. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У матеріалах справи відсутні докази, які встановлюють на основі достовірних даних строк відсутності відповідача у спірній квартирі та інформацію щодо причин його непроживання у спірному приміщенні. Сам факт його непроживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Позивач надала акт від 08 січня 2026 року в якому зазначено, що сторони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] за даною адресою не проживає. Проте в даному акті не зазначено з якого періоду [PERSON] за даною адресою не проживає, а тому суд станом на 28 січня 2026 року (дата звернення позивача до суду з позовною заявою) не може пересвідчитись, що відповідач станом на 28 січня 2026 року за вказаною адресою не проживає понад шість місяців, у відповідності до вимог ст. 71 ЖК Української РСР. Сам факт розірвання шлюбу між сторонами однозначно не свідчить, що відповідач не проживав увесь цей час у спірному житлі та втратив до нього інтерес. Позивач у позові та в судовому засіданні зазначила, що відповідач проживає у власній квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а на даний час знаходиться за межами України, однак жодного доказу на підтвердження означеного суду не надала, клопотань до суду про витребування таких доказів позивач до суду не подавала. Таким чином позивач окрім того, що, як зазначалось вище, не надала достатніх доказів того, що відповідач не проживає за вказаною адресою понад шість місяців без поважних причин, як того вимагає ст. 71 ЖК України також не надала доказів того, що відповідач має у власності інше будь-яке житло. Судове рішення не може ґрунтуватись лише на показах свідка, не будучи підкріпленими жодними доказами. Крім того позивач зазначає, що її права відповідачем порушуються, як квартиронаймача на користування квартирою, особистого проживання та проживання інших осіб на власний розсуд, оскільки вона додатково оплачує за відповідача комунальні послуги, а також щодо реалізації права на приватизацію займаного житлового приміщення. Поряд з цим, позивач не надала жодного доказу зазначеного, зокрема не надала квитанцій про оплату комунальних послуг, а також підтвердження того, що вона вчиняла певні дії на реалізацію свого права на приватизацію спірного житла. Щодо посилань позивача на самостійну сплату нею житлово-комунальних послуг за кімнату за кількістю зареєстрованих осіб, в тому числі за відповідача, що стало однією з підстав її звернення до суду, оскільки означене порушує її права, то суд вважає, що [PERSON] не позбавлена права вимагати від [PERSON] сплату житлово-комунальних послуг у певній частині, в тому числі в судовому порядку, проте такі обставини не можуть бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною кімнатою. У той же час у судовому засіданні встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] має статус гуртожитку. Змінами до законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-ХІІ від 19 червня 1992 року та «;Про приватизацію державного майна» №2163-ХІІ від 04 березня 1992 року передбачено, що гуртожитки включено до об`єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках» № 2453-ІV від 03 березня 2005 року). Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК України. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч. 1 ст. 71 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1166цс15. Сім`ю складають особи, які спільно проживають,пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ст. 3 Сімейного кодексу України). У ч. 2 ст. 64 ЖК України зазначається, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім1ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 Житлового кодексу України). Судом було встановлено, що позивач, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вселилися у спірну кімнату як члени сім`ї (дружина та діти) [PERSON] , який отримав ордер на відповідну жилу площу у гуртожитку як працівник військової частини № [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи, сторони на час звернення з позовною заявою до суду були зареєстровані як наймачі кімнати 180, за адресою: [ADDRESS] . Стосовно права позивача на звернення до суду з відповідним позовом суд зазначає таке. Гуртожитки, як зазначено у статті 127 ЖК України, призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Положення Житлового кодексу України не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї або особи, яка має охоронюваний інтерес, звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом із цим положеннями Цивільного кодексу України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Таким чином, саме власник житла може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у ньому. Як було встановлено судом, на час звернення позивача до суду спірна кімната за адресою: Хмельницька область Шепетівський район, м.Нетішин, просп. Незалежності перебувала у комунальній власності Нетішинської міської територіальної громади. Таким чином у позивача, який не є власником кімнати у гуртожитку, не виникло право на звернення до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку. Вказане також узгоджується з постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року у справі №592/5041/21. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, за їх безпідставністю. Розподіл судових витрат Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed