Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася у Заводський районний суд м. Миколаєва із позовною заявою до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Будинковий комітет самоорганізації населення «Ніка», про визнання права на приватизацію житлового приміщення. Вимоги мотивовані тим, що з 13.10.1993 року позивачка прописана в гуртожитку по [ADDRESS] . В цьому ж році їй було надано кімнату [ADDRESS] , а в 2001 році кімнату № [NUMBER] , в якій вона проживає до цього часу. У 2006 році гуртожиток було передано до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва та 01.12.2007 позивач уклала з будинковим комітетом самоорганізації «Ніка» договір найму кімнати №50. Копія ордера на кімнату у позивача відсутня. З метою приватизації вказаної житлової кімнати [PERSON] звернулася до виконкому Миколаївської міської ради із заявою про видачу ордера, однак їй було відмовлено з підстав відсутності у позивача такого та не зазначення його у договорі найму. Ураховуючи, що іншого способу реалізувати своє право на приватизацію житла позивачка не має, вона звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 27.11.2025 відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні. 02 грудня 2025 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради подано відзив, якому висловлено заперечення щодо заявлених вимог з підстав звернення до виконавчого комітету Миколаївської міської ради як до неналежного відповідача. 15 січня 2026 року постановлено ухвалу про залучення співвідповідачем Управління комунального майна Миколаївської міської ради. 23 січня 2026 року Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради подано відзив. У відзиві зазначено, що відповідно до інформації з журналу, відомості щодо видачі ордерів на кімнату [ADDRESS] , відсутні. Позивач не надає до свого позову документів, що підтверджують законність заселення Позивачем у спірну кімнату. Зазначена кімната перебуває у власності Миколаївської міської територіальної громади, що підтверджується інформацією з ДРРПННМ від 16.12.2025 № 456841281. На думку Відповідача звернення Позивача до суду є передчасним, оскільки орган приватизації відповідної заяви Позивача не отримував, не розглядав її та відповідно не відмовляв Позивачеві у приватизації відповідного житлового приміщення. Відповідач просив відмовити у задоволенні позову. 13 лютого 2026 року закрито підготовче провадження. У судове засідання учасники не з`явилися, подавши заяви про розгляд справи без їхньої участі. Узявши до уваги заяви учасників, дослідивши матеріали справи, суд ураховує наступне. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11.12.1991 позивачка було прийнята швачкою 3 розряду в цех №8 до Миколаївської виробничо-торговельної швейної фірми «Евіс», що підтверджується записами трудової книжки (а.с.9). З 13.10.1993 позивачка зареєстрована за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у її паспорті та інформацією з реєстру територіальної громади (а.с. 8). Позивачка зазначила, що у 1993 році їй було надано для проживання кімнату [ADDRESS] . Однак, докази на підтвердження зазначеного суду не надані. Також позивачка зазначила, що у 2001 році їй надано для проживання кімнату [ADDRESS] . Згідно наданого архівного витягу з протоколу засідання профспілкового комітету ВАТ Миколаївської виробничо-торгівельної фірми «Евіс» від 11.01.2001 №6, на засіданні комітету постановлено виділити [PERSON] кімнату (а.с. 10). Відомості про те, що позивачці було виділено саме кімнату [ADDRESS] відсутні. Водночас матеріали справи містять копію договору найму житлового приміщення гуртожитку від 01.12.2007, укладеного між позивачкою та БК СОН «Ніка», відповідно до якого [PERSON] передано у користування кімнату № [NUMBER] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). 19 березня 2025 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради на звернення позивачки про видачу ордера на кімнату в гуртожитку по [ADDRESS] , листом №С-908/з повідомив, що оскільки у договорі найму кімнати у гуртожитку не вказано, що він був укладений на підставі спеціального ордера, виконком не може позитивно вирішити питання щодо видачі ордера на житлове приміщення №50 в гуртожитку по [ADDRESS] (а.с. 14). Позивачкою вжито всіх можливих заходів щодо збору доказів та пошуку дублікату чи копії ордеру, однак вони виявилися марними. Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Під час розгляду справи було з`ясовано, що кімната [ADDRESS] є неприватизованою, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, а позивачем не використано її право на приватизацію. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Реєстрація місця проживання позивачки гуртожитку за адресою: [ADDRESS] з 1993 року, наявність договору найму житлового приміщення в гуртожитку з 2007 року, відсутність будь-яких вимог щодо виселення [PERSON] із житлового приміщення, вказують на те, що позивачка користується житлом на законних підставах. Законність проживання позивачки в кімнаті [ADDRESS] не оспорювалася. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Законом № 2482-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення з позовом) передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. З огляду на положення статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. Так, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань жилого комунального господарства України за № 396 від 16.12.2009 встановлений перелік документів, які подаються до органу приватизації, зокрема копія ордеру про надання жилої площі. Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Такі випадки визначені в ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово- паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним, отже відсутність у позивача копії ордеру про надання жилої площі не є перешкодою для вирішення питання приватизації житла. Крім того, згідно з п.п. 69, 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Таким чином, ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який лише дає право на вселення у квартиру, а відсутність його копії у позивача не може бути перешкодою для реалізації позивачем права на приватизацію житла. Окрім того, обставин, які б давали підстави вважати, що ордер, який був виданий на квартиру позивача, було визнано недійсним, відповідно до положень ст. 59 ЖК України, суду не було наведено та відповідачем не спростовано факту його видачі на ім`я позивачки. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки право позивачки на приватизацію має бути захищеним.

Outcome: approved