Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-17 00:00:00

24.11.2025 [PERSON] звернулася до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя із заявою в порядку окремого провадження, зазначивши в якості заінтересованої особи Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради, про встановлення факту належності на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2025 року заяву [PERSON] , заінтересована особа: Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради, про встановлення факту належності на праві власності житлового будинку передано на розгляд Заводському районному суду м. Запоріжжя. В обґрунтування заяви з уточненням зазначено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.2001 [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво видане Степногірською селищною радою та зареєстровано у Василівському районним бюро технічної інвентарізації на підставі свідоцтва про право власності на житло і записаний у реєстрову книгу № 14-90. Внаслідок війни будинок був зруйнованим. 29.11.2001 на вказану квартиру ДКП « Василівським бюро технічної інвентарізації» було видано технічний паспорт від відповідно до технічного паспорта квартира за адресою: [ADDRESS] , складається з 1 (однієї) житлової кімнати загальною площею 32,9 кв.м та житловою площею 17,4 кв.м. Проте, відомості про право власності на квартиру не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки на час вчинення нотаріальної дії цього реєстру не існувало, а реєстрація квартири була проведена відповідно до законодавства, що діяло на той момент. Оскільки відомості про речові права на квартиру відсутні в ДРРП, заявниця звернулась із заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради. 03.10.2025 державний реєстратор прийняв рішення № 81156219 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень до 01 січня 2013 року. Також державним реєстратором зазначено, що ним був здійснений запит до БТІ, однак у встановлений 30 денний строк інформацію щодо зареєстрованих прав, необхідну для такої реєстрації, ним не отримано. Відповідно до листа Василівської районної ради Запорізької області від 21.10.2025 року № 01-232 відомо, що до лютого 2022 року архівні справи Василівського бюро технічної інвентаризації, що зберігались у паперових носіях щодо об`єктів нерухомого майна, зберігались у БТІ м. Василівка. В наслідок ворожого обстрілу м. Василівки, будівля в якій знаходилося КП БТІ Василівської районної ради Запорізької області була зруйнована. Довідки та витяги отримати неможливо. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 та Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 Василівська міська територіальна громада Василівського району Запорізької області з 26.02.2022 віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Тимчасова окупація рф Василівської міської територіальної громади Василівського району виключає можливість підтвердження реєстрації права власності на квартиру, шляхом надіслання запиту до Бюро технічної інвентаризації. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації та знищенням квартири заявниця була вимушена переміститись зі свого постійного місця проживання до Запоріжжя. На теперішній час вона є єдиним власником квартири, але не може належним чином реалізувати свої законні права у зв`язку з відсутністю відомостей про її право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру. В інший спосіб, окрім судового порядку, заявниця не може встановити вказаний факт. Встановлення факту належності [PERSON] на праві власності квартири має юридичне значення і впливає на її права і законні інтереси, а саме: на можливість впорядкування документів на право власності згідно чинного законодавства з метою отримання в майбутньому компенсації за зруйноване житло. Отже, заявниця змушена звернутися до суду за захистом порушених прав. На підставі викладеного, заявниця [PERSON] просить встановити факт належності їй на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] , яка складається з 1 (однієї) житлової кімнати загальною площею 32,9 кв. м. та житловою площею 17,4 кв.м. Ухвалою судді від 09.01.2026 року заяву прийнято до розгляду, у справі відкрито провадження, призначено судове засідання. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилася. 18.02.2026 через канцелярію суду від заявниці [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, обставини викладені в заяві підтримує у повному обсязі. У судове засідання представник заінтересованої особи Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради не з`явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи була повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Нормами ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 1 ст.315ЦПК України визначено перелік фактів, які встановлюються у судовому порядку. У відповідності до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.2001, виданого Степногірською селищною радою та зареєстрованого у Василівському районному бюро технічної інвентаризації на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записано у реєстрову книгу за №14-90, квартира [ADDRESS] загальною площею 33,8 кв.м. в цілому належить [PERSON] . Відповідно до технічного паспорту, виданого 29.11.2001 ДКП «Василівським бюро технічної інвентаризації» квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , складається 1 (однієї) житлової кімнати загальною площею - 32,9 кв.м., житловою 17,4 кв.м., підсобною 15,5 кв.м. [PERSON] звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради. 03 жовтня 2025 року державним реєстратором прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій за № 81156219, яким заявнику відмовлено в проведенні реєстраційних дій. Підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій державним реєстратором зазначено, що у зв`язку з відсутністю інформації щодо реєстрації речових прав на заявлений об`єкт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав, державним реєстратором було направлено запит до РКП «Василівське бюро технічної інвентаризації» Василівської районної ради Запорізької області, проте на момент прийняття рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій відповідь на запит не надійшла. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови в державній реєстрації прав є завершення строку, встановленого ч.3 ст. 23 цього Закону, не усунення обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. У відповіді Василівської районної ради Запорізької області від 21.10.2025 №01-232 зазначено, що до 24 лютого 2022 року архівні справи на паперових носіях, щодо об`єктів нерухомого майна зберігались в БТІ в м. Василівка Запорізької області за адресою б-р Центральний, 6а. Від початку військового вторгнення (лютий 2022) населений пункт знаходиться на тимчасово окупованій території. Внаслідок ворожого обстрілу міста Василівки, будівля, в якій знаходилося КП БТІ Василівської районної ради Запорізької області була зруйнована. Довідки та витяги отримати не можливо. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Право на застосування певного способу захисту порушеного права існує у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, саме тих, у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів їх учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі такого механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан - відповідно до умов договору або положень законодавства. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV). Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною 3 цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч. 4 ст. 3 Закону № 1952-IV). За правилом абз. 4 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав. Так, ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV врегульовано, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Статтею 24 Закону № 1952-IV передбачено умови для відмови в державній реєстрації прав, зокрема після завершення строку встановленого ч. 3 ст. 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію без руху (п. 8 ч. 1 ст. 24 Закону). Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таким вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 висловлено правову позицію, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 зроблено висновок, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Таким чином, відсутність у Державному реєстрі речових прав записів про реєстрацію права власності особи на майно не свідчить про відсутність у неї такого права. Суд звертає увагу на те, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01 січня 2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях. Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ. Право власності заявника [PERSON] на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване Василівським районним бюро технічної інвентаризації 29 листопада 2001 1996 року, про що свідчить відповідний реєстраційний напис на правовстановлюючому документі свідоцтві на право власності на житло від 29.11.2001. Отже, квартира, що розташована за вказаною адресою, належить на праві власності заявнику згідно вищевказаного правовстановлюючого документу, який є підставою виникнення права власності, що не потребує подальшої перевірки, оскільки такий документ належним чином підтверджує його право власності. Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98). Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а заявник не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 ( із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15(v0015700-98) від 25.05.98) суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те,що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19). Таким чином, належним способом захисту права в даному випадку є оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій. У зв`язку з наведеним, у задоволені заяви [PERSON] , слід відмовити.

Outcome: dismissed