Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-16 00:00:00

27 серпня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК», представник позивача Альховська Ірина Богданівна, до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач вказував, що через невиконання [PERSON] умов укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачем кредитного договору № 1794658114 від 15.04.2020, в неї утворилася заборгованість за кредитом на загальну суму 78 440,79 грн, яку позивач прохав стягнути з відповідача на підставі договору відступлення права вимоги та понесені ним судові витрати. 03.09.2025 ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 20 жовтня 2025 року в залі судових засідань Кобеляцького районного суду. Сторони в судове засідання не з`явилися. До суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач частково визнав позовні вимоги, прохав відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення річних та щомісячних процентів за безпідставністю. Представник позивача до суду не з`явився, прохав розгляд справи проводити за його відсутністю, позовні вимоги підтримав повністю. Ухвалою суду від 20.10.2026 суд із власної ініціативи визнав явку представника позивача до суду обов`язковою для надання пояснень по суті справи на 04.12.2025. Розгляд справи в подальшому відкладався з різних підстав. 09.03.2026 в судовому засіданні: - представник позивача Альховська І. Б. підтримала позовні вимоги та прохалазадовольнити їх в повному обсязі; - представник відповідача адвокат Караулов О. О. наполягав на частковому визнанні позовних вимог та прохав відмовити в частині стягнення з відповідача [PERSON] суми заборгованості за річними процентами (в тому числі прострочена) 5,72 грн та заборгованості за щомісячними процентами (в тому числі прострочена) 40 427,68 грн, нарахування яких відбулося після спливу визначеного договором строку кредитування. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов такого висновку. Судом оголошена перерва до 17.03.2026 для ухвалення судового рішення в порядку ст. 244 ЦПК України. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 15.04.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було підписано Кредитний договір №1794658114 від 15.04.2020. Відповідно до умов Кредитного договору №1794658114 від 15.04.2020 Позичальнику надано кредит на суму 62 980 грн, дата закінчення кредитного договору 17.05.2024. Кредит надається безготівковим шляхом, протягом 3 (трьох) банківських днів від дня укладення договору. Позичальник ознайомився з умовами Кредитного договору до його укладення і погодився з усіма його умовами, примірник Заяви і Паспорта отримав; умови отримання кредитів, погодився отримати шляхом роздрукування з вебсайту. Кредит Відповідачем було отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб, зазначений в Паспорті кредиту (п.4.), що підтверджується відповідною Випискою, отже Кредитодавець, свої обов`язки за Кредитним договором виконав в повному обсязі. Відповідач належним чином повідомлений про те, що права вимоги за Кредитним договором відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору про відступлення права вимоги. Відповідно до умов цього Договору Позивач є Новим кредитором Боржника [PERSON] за Кредитним договором № 1794658114 від 15.04.2020 з усіма його додатками та змінами. Відповідно до Договору про відступлення права вимоги сторони погодили, що Первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) Новому кредитору свої Права вимоги до позичальників, а Новий кредитор зобов`язаний набувати такі Права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог (зразок якого наведено у Додатку 1 до цього Договору) із зазначенням ціни договору та розміру Заборгованостей Позичальників. Підписані Сторонами відповідні Реєстри прав вимоги є невід`ємною частиною цього Договору. Розмір Заборгованостей Позичальників, права вимоги до яких відступається згідно Реєстру прав вимог, вказується у кожному окремому Реєстрі до цього договору. Реєстр прав вимоги складається Сторонами в паперовому та електронному вигляді. Реєстр прав вимог на паперовому носії (з додатковою інформацією за Кредитними договорами) підписується уповноваженими представниками Сторін і скріплюється печатками Сторін. Факт передачі права вимоги за вищезазначеним договором, а також відповідний розмір зобов`язання, що існував на момент передачі підтверджуються Реєстром прав вимоги до Договору відступлення права вимоги, Випискою та Розрахунком заборгованості, є в матеріалах справи. Разом із тим позивач наголошує, що умови вищезазначеного Кредитного договору Позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором (Графіком погашення кредиту) строки не повернуті. Неодноразовими телефонними повідомленнями Банку Позичальника було сповіщено про наявність заборгованості за кредитом та про необхідність її погашення у стислі терміни. Як наслідок, станом на 12.05.2025 заборгованість Позичальника за Кредитним договором №1794658114 від 15.04.2020, становить 78 440,79 грн в т.ч.: - заборгованість за тілом кредиту (в т. ч. прострочена) - 38007,39 грн; - заборгованість за річними процентами (в т. ч. прострочена) 5,72 грн; - заборгованість за щомісячними процентами (в т.ч. прострочена) 40 427,68 грн, що підтверджено відповідним Розрахунком заборгованості за кредитним договором та Виписками (надаються в додатку). Позивач вважає, що позичальником було грубо порушено умови Кредитного договору №1794658114 від 15.04.2020, зокрема його п. 4., п. 5., п. 6., п.7., а також норми чинного законодавства, тому прохав стягнути вказану заборгованість. У відзиві на позов сторона відповідача вказувала, що [PERSON] 15.04.2020 дійсно уклала Кредитний договір №1794658114 від 15.04.2020 з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень». Згідно з умовами Кредитного договору ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» надає відповідачу кредит у сумі 62980 грн. строком на 48 місяців, тобто дата закінчення кредитного договору 17.05.2024. Договір, паспорт кредиту становить кредитний договір. Однак, відповідач не погоджується з сумою заборгованості 78440,79 грн з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що на підставі Договору факторингу від 20 вересня 2021 року №200921 ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передала позивачеві право вимоги за кредитним договором до відповідача. Відповідно до п.2.1 Договору факторингу від 20 вересня 2021 року №200921 в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту суму фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові Права Вимоги за Кредитними Договорами в обсязі та на умовах, визначеними цим Договором. Перелік позичальників, підстави виникнення прав вимоги до позичальників, сума боргу на дату відступлення права вимоги та інші дані зазначаються в реєстрі прав вимог, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною цього Договору та підписується одночасно з ним. Згідно з п.2.2 Договору факторингу від 20 вересня 2021 року №200921 Фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі Фактором у Клієнта прав вимоги та набуття Фактором прав вимоги на Борг. Пунктом 2.3 Договору факторингу від 20 вересня 2021 року №200921 передбачено, що Відступлення прав вимоги і всіх інших прав належних Клієнту за Кредитними Договорами, Договорами поруки та їх перехід від клтєнта до Фактора відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру прав вимог згідно Додатку №2 до цього Договору, але не раніше оплати Фактором суми зазначеної в п.3.1 цього Договору, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Позичальників стосовно Боргу та набуває всі права вимоги. З Реєстру прав вимог до Договору Факторингу №200921 від 20 вересня 2021 року вбачається, що на момент відступлення права вимоги (право кредитора вимагати виконання боргу від боржника) залишок заборгованості [PERSON] за тілом кредиту становив 41 942,34 грн, а з врахуванням графи залишку заборгованості за щорічними відсотками (212,71 грн) загальна сума боргу складала 42 155,09 грн. Відповідно до цього ж реєстру, згідно з інформацєюї графи «Сума простроченої заборгованості за тілом» - 0 грн, «Сума простроченої заборгованості за відсотками» - 0 грн, «Загальна кількість днів прострочення» 0 днів. З Договору факторингу від 20 вересня 2021 року №200921 вбачається, що відповідає також і самому змісту такої фінансової угоди (за якою одна сторона (фактор) купує у іншої сторони (клієнта) право вимоги грошових коштів до третьої особи (боржника) за певну плату), що ТОВ «ФК ««ЦФР» передало (відступило) АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги до позичальників. Тобто, згідно умов вказаного договору первісний кредитор передає права вимоги до позичальників, які вже мають заборгованість за кредитними договорами, передача прав вимоги за зобов`язаннями, що виникнуть в майбутньому, договором не передбачена та є такою, що суперечить змісту таких правовідносин. На час відступлення права вимоги, що підтверджується Реєстром прав вимог до Договору Факторингу №200921 від 20 вересня 2021 року сума боргу відповідача становила 42 155,09 грн. Тому сторона відповідача вважає протиправним нарахування позивачем заборгованості за щомісячними процентами (в т.ч. прострочена) 40 427,68 грн та заборгованості за річними процентами (в т.ч. прострочена) 5,72 грн, оскільки на момент відступлення права вимоги та укладення договору між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та позивачем заборгованість [PERSON] перед первісним кредитором ТОВ «ФК «ЦФР» ще не виникла. Відповідно до п. 5 частини третьої ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, користуючись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, може спонукати у такий спосіб позичальника на укладення договору позики (або трактування договору на свою користь) на вкрай невигідних для нього умовах, які особа позичальник не може оцінити належно. Вищезазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена у Постанові №679/1103/23 від 12 лютого 2025 року. Отже стягнення заборгованості за відсотками, що перевищує у понад п`ятдесят відсотків тіло кредиту є несправедливим та таким, що ставить Відповідача у вкрай скрутне невигідне становище. Крім того, з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1794658114 від 15.04.2020, укладеним з позичальником [PERSON] станом на 12.05.2025 та самої позовної заяви вбачається, що заборгованість за щомісячними процентами (40427,68 грн) відбувалась до травня 2025 року. Представник позивача у своїх додаткових поясненням від 04.12.2025 зазначав, що позичальником не доведено належного повернення позичених коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, презумпція правомірності якого не спростована, тому наполягав на повному задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 611 ЦК Українивстановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Суд погоджується з позицією сторони відповідача, а саме те, що відповідно до п. 5 частини третьої ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, користуючись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, може спонукати у такий спосіб позичальника на укладення договору позики (або трактування договору на свою користь) на вкрай невигідних для нього умовах, які особа позичальник не може оцінити належно. Вищезазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена у Постанові №679/1103/23 від 12 лютого 2025 року. Отже стягнення заборгованості за відсотками, що перевищує у понад п`ятдесят відсотків тіло кредиту є несправедливим та таким, що ставить Відповідача у вкрай скрутне невигідне становище. Враховуючи викладене вище та те, що матеріалами справи підтверджено факт надання кредиту, відповідачем частково визнано позов, однак нарахування відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Тому, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог. При цьому, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Потрібно стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за Кредитним договором №1794658114 від 15.04.2020 в сумі 38 007,39 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) 38 007,39 грн, в іншій частині позовних вимог потрібно відмовити за безпідставністю. В порядку ст. 141 ЦПК України здійснити розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме: 38007,39 грн х 100/78 440,79 грн = 48% х 2422,40 грн = 1162,75грн. Оскільки сторонами не заявлені вимоги щодо стягнення понесених ними судових витрат за правничу допомогу та не надано суду відповідних доказів, то питання про їх розподіл не здійснюється судом. На підставі викладеного,

Outcome: partial