Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Савчук І.В. звернулася до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує наступним: 25.03.2019 [PERSON] та [PERSON] у Виконкомі Русавської сільської ради уклали шлюб. Під час шлюбу у сторін не було спільного нерухомого майна у власності, але вони бажали покращити свої житлові умови та проживати у власному будинку. Оскільки коштів в сімейному бюджеті не було на придбання власного житла, [PERSON] 04.11.2021 продала належну їй однокімнатну квартиру під номером [ADDRESS] , яка належала їй на підставі Договору дарування. Представник позивача вказує, що відповідно до п.5 Договору купівліпродажу від 04.11.2021 продаж квартири вчинено за 45000,00 грн. За вказані кошти від продажу квартири [PERSON] планувалось купити житловий будинок. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 20.10.2022 зареєстрованого в реєстрі за №1092 [PERSON] купила будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] . Відповідно до п.7 Договору купівлі-продажу від 20.10.2022 продаж зазначеного будинку вчинено за 30099.00 грн. Після розірвання шлюбу із відповідачем [PERSON] вирішила продати раніше куплений будинок, однак нотаріус повідомив, що оскільки на момент укладення Договору купівлі-продажу цього будинку 20.10.2022 [PERSON] перебувала у шлюбі, необхідна письмова згода її колишнього чоловіка на продаж будинку, або згода у формі письмової заяви, посвідченої нотаріально, або відповідне рішення суду. Відповідач такої згоди не надає [PERSON] , хоча йому добре відомо, що будинок купувався за її особисті кошти, які вона отримала після продажу квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності. Також, представник позивача просить суд під час вирішення спору у цій справі врахувати, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Отже, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку із вище викладеним, просить суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] наступне майно - будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивача всі понесені судові витрати. 28 листопада 2025 року за вхід.№7583 представник відповідача [PERSON] адвокат Снітко В.А. подав до Ямпільського районного суду Вінницької області відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в справі №153/1833/25 про визнання особистою приватною власністю майна набутого під час шлюбу відмовити повністю та вирішити питання стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача. З позивними вимогами відповідач та його представник не погоджуються, вважають їх такими, які задоволенню не підлягають, вказуючи, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу та існує поки не спростовано. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівні. Отже з огляду на викладене та надані докази разом з позовною заявою, з яких вбачається, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , придбаний за її особисті кошти. Тому, вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню. Виходячи об`єктивно з обставин справи, спірний будинок підлягає поділу між сторонами шляхом визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частину. Представник відповідача вказує, що в пункті 16 Договору купівлі-продажу вказано «Купівлю зазначеного в цьому Договорі будинку, вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця - [PERSON] , як спільна сумісна власність подружжя, шляхом подачі заяви, справжність підпису підтверджено, на якій засвідчена [PERSON] приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області, 20 жовтня 2022 року зареєстровано в реєстрі за №1091». Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Отже, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тому, твердження позивача в тому, що спірний будинок є її особистою власністю, нічим не підтверджується й обґрунтування позовних вимог, що вона продала 04.11.2021 однокімнатну квартиру і придбала за ті кошти 20.10.2022 спірний будинок є лише припущення позивача. Кошти від продажу квартири вона фактично 90 відсотків повернула своїй матері, а інші 10 відсотків використала на власні потреби. Фактичне придбання спірного будинку було вчинено за кошти, які надали батьки [PERSON] . Також, представник відповідача вказує, що з матеріалів справи вбачається, що позивач чи її представник, презумпцію спільності права власності подружжя на майно (будинок), яке набуте ними в період шлюбу, не спростували. Позивач лише за допомогою попереднього договору купівлі продажу квартири намагається спростувати презумпцію спільності майна подружжя, які проживали однією сім`єю. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволені позову, а також в задоволені вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу на її користь в сумі 15000 грн. також відмовити в зв`язку з відмовою в задоволені позовних вимог. 28 листопада 2025 року за вхід.№7584 представник позивача [PERSON] адвокат Снітко В.А. звернувся до Ямпільського районного суду Вінницької області із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просив визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частку будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за номером [ADDRESS] та вирішити питання судових витрат. Свої вимоги мотивував тим, що надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим - іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Таким чином, надання інших доказів щодо визнання спірного будинку майном спільної сумісної власності та встановлення і визнання такого не потребується. Також, позивач за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрований та проживає у спірному будинку до теперішнього часу. Спорів між сторонами щодо його проживання та реєстрації до цього часу не було і між ними був визначений порядок користування вказаним житловим приміщенням (будинком). Отже, з первісного позову за час перебування сторін у шлюбі вони за спільні кошти придбали спірний будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами по [ADDRESS] , який був зареєстрований за [PERSON] . Таким чином, спірний будинок був придбаний під час шлюбу за спільні кошти, він підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя. На даний час, після розірвання шлюбу позивач з відповідачем погодили спільне використання вказаного житлового будинку та надвірних будівель і з цього приводу між ними ніяких спорів не виникало, але [PERSON] тривалий період часу після розірвання шлюбу продовжував проживати та проживає у вказаному будинку. Враховуючи те, що позивач по справі звернувшись до суду з первісним позовом та таким чином намагається позбавити відповідача за зустрічним позовом права власності на спільну сумісну власність, тому користуючись своїм правом, [PERSON] звертається до суду із зустрічною позовною заявою про розподіл спільного майна подружжя, яке було придбане під час шлюбу, так як майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними. В позасудовому порядку, виходячи з вищевикладеного, вказаного досягти не вдається можливим. В позовній заяві представник позивача вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс чи які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а саме витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн., а також стягнути витрати на користь позивача сплачений ним судовий збір. Докази про судові витрати будуть надані у встановленому законом порядку. Позивач-відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день та час його проведення була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. У відповідності із п.4 ч.3 ст.223 ЦПК України суд має підстави для розгляду справи у відсутність [PERSON] , так як у судовому засіданні присутня її представник адвокат Савчук І.В. Представник позивача-відповідача [PERSON] адвокат Савчук І.В., яка діє на підставі Ордеру серії АВ №1248059 від 10.11.2025 у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала. Вказала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та хотіли покращити свої житлові умови. У [PERSON] на підставі договору дарування перебувала у власності квартира, яку вона вирішила продати, аби купити будинок та проживати разом із [PERSON] та їхньою донькою. Вказала, що [PERSON] продала квартиру за 45000 грн. За вказані кошти позивач планувала купити будинок. 20.10.2022 за 30099 грн. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу купила житловий будинок по [ADDRESS] . Пізніше сторони розлучилися. [PERSON] переїхала до міста Вінниця разом із донькою та бажала продати вказаний будинок, однак нотаріус повідомила, що оскільки будинок придбаний у шлюбі із [PERSON] , тому потрібна його згода на продаж будинку. Однак, [PERSON] згоди не надав, бажає здійснити розподіл будинку по одній другій частині. Також зазначила, що [PERSON] не зареєстрований у вказаному будинку, що підтверджено належними доказами. Вказала, що зустрічний позов [PERSON] не визнає та просила в його задоволенні відмовити. Відповідач позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час його проведення був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності із п.4 ч.3 ст.223 ЦПК України суд має підстави для розгляду справи у відсутність [PERSON] , так як у судовому засіданні присутній його представник адвокат Снітко В.А. Представник відповідача позивача [PERSON] адвокат Снітко В.А., який діє на підставі Ордеру серії АВ №1253032 від 28.11.2025 первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав. Зазначив, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За спільні кошти придбали житловий будинок по [ADDRESS] . Вказаний будинок є їхньою спільною власністю. Зазначив, що [PERSON] надав згоду на придбання будинку, що відображено у п.16 договору купівлі-продажу від 20.10.2022. Просив в задоволенні первісного позову відмовити. Щодо зустрічного позову вказав, що вказаний будинок є спільною власністю подружжя. [PERSON] до моменту придбання будинку мав нерегулярний дохід. В придбанні будинку допомогла мати [PERSON] . Однак, ніяких розписок від матері [PERSON] не отримував, оскільки вона як всі матері бажала допомогти сину із придбання будинку. Зазначив, що доказів про доходи [PERSON] немає. Просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Заяви, клопотання: заява представника позивача [PERSON] адвоката Савчук І.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.56); відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Снітко В.А. (а.с.68-71); зустрічна позовна заява представника відповідача-позивача [PERSON] адвоката Снітко В.А. (а.с.75-81); клопотання представника позивача-відповідача [PERSON] адвоката Савчук І.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.98); клопотання представника позивача-відповідача [PERSON] адвоката Савчук І.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.110); клопотання представника позивача-відповідача [PERSON] адвоката Савчук І.В. про долучення доказів (а.с.113-120); клопотання представника позивача-відповідача [PERSON] адвоката Савчук І.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.139). Інші процесуальні дії у справі: 14.11.2025 відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання (а.с.52-54); задоволено заяву представника позивача [PERSON] адвоката Савчук І.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.59-60); 16.12.2025 прийнято зустрічний позов та відкладено підготовче засідання (а.с.94-95); задоволено клопотання представника позивача-відповідача [PERSON] адвоката Савчук І.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.102-103); задоволено клопотання представника позивача-відповідача [PERSON] адвоката Савчук І.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.124-125), долучено докази, закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті (а.с.135-137); задоволено клопотання представника позивача-відповідача [PERSON] адвоката Савчук І.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.142-143), про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку: Із доданих письмових доказів судом встановлено: Із копії паспорта громадянина України № [NUMBER] від 05.03.2020 та витягу з реєстру територіальної громади (а.с.8-10) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженка села Дзигівка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Із копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] (а.с.11-12) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець села Русава Ямпільського району Вінницької області, зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Із копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 25.03.2019 (а.с.15) судом встановлено, що 25.03.2019 [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Із копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області №153/1160/23 від 04.09.2023 (а.с.14-15) судом встановлено, що розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Із копії договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2021 (а.с.16-17) судом встановлено, що [PERSON] передала (продала) квартиру під номером [ADDRESS] , яка на праві договору дарування належить [PERSON] . Продаж вчинено за домовленістю сторін за 45000 грн. Із копії договору купівлі-продажу від 20.10.2022, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.10.2022 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.05.2023 (а.с.18-23) судом встановлено, що [PERSON] прийняла у власність (купила) будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] та земельну ділянку під будинком. Продаж вчинено за домовленістю сторін за 30099 грн. Із копії звіту про незалежну оцінку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] станом на 2025 рік (а.с.24-44) судом встановлено, що станом на 26.10.2025 ринкова вартість житлового будинку, що є об`єктом оцінки, та належить [PERSON] , складає 133600 грн. Із копії довідки виданої старостою Русавського старостинського округу №14 Могилів-Подільського району Вінницької області вих.№03-07.17/4 від 05.01.2026 (а.с.117) судом встановлено, що в будинку по [ADDRESS] згідно Реєстру територіальних громад за даною адресою проживаючі та зареєстровані особи не значаться. Із копії відомості з реєстру територіальної громади про місце проживання особи вих.№03-0714/2 від 05.01.2026 (а.с.118) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 24.11.2021 по 28.06.2023 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (тобто за місцем реєстрації відповідача-позивача [PERSON] ). З 28.06.2023 по 24.03.2025 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (тобто у спірному будинку). Із копії відомості з реєстру територіальної громади про місце проживання особи вих.№03-0714/1 від 05.01.2026 (а.с.119) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 15.02.2019 по 24.11.2021 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (тобто у квартирі, яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування). З 24.11.2021 по 24.10.2022 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (тобто за місцем реєстрації відповідача-позивача [PERSON] ). З 24.10.2022 по 24.03.2025 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (тобто у спірному будинку). З 24.03.2025 по теперішній час (05.01.2026) зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Із копії відомості про зареєстрованих у житловому приміщені осіб вих.№13-04/1/28 від 05.01.2026 (а.с.120) судом встановлено, що за адресою [ADDRESS] , не зареєстровані особи. Із відповіді №2313634 від 06.02.2026 з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.130-131) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 12.11.2013 зареєстрований по [ADDRESS] . Згідно п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року. Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2019 року у справі №362/2567/17-ц (провадження №61-28795св18) зроблено такий висновок: «Згідно частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Це пов`язано з тим, що для сімейних відносин важливе значення має не лише державна реєстрація шлюбу, а й дійсні відносини чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і чоловік та дружина фактично не складають однієї сім`ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. У разі спору заінтересована особа повинна довести в суді факт окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу». Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі №6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає доведеним той факт, що будинок за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки це підтверджується належними та допустимими доказами, а саме доказами продажу квартири, що перебувала у власності [PERSON] за 45000 гривень, і згодом придбання за ці кошти спірного будинку, а саме за 30099 гривень. Доказів того, що відповідач-позивач [PERSON] приймав майнову участь у придбанні будинку, тобто наданні коштів на придбання будинку, ні ним самим, ні його представником не надано, а голослівні висловлювання, що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, а також за кошти надані матір`ю відповідача-позивача [PERSON] не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. З урахуванням наведених у первісній позовній заяві обставин, наданих доказів та досліджених обставин, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов до висновку про задоволення первісних позовних вимог, та відмову у задоволенні зустрічного позову у зв`язку із недоведеністю. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже в зв`язку з задоволенням первісного позову, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню 1336 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. При вирішенні питання про розподіл судових витрат за зустрічним позовом, суд виходить із того, що відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: approved