Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» через систему «Електронний суд» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.10.2019 між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір № 7599824, згідно з умовами якого відповідачка отримала 13800,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів Додатку №1 до кредитного договору № 7599824 від 09.10.2019 платіж повернення кредиту та сплати комісії і процентів мав бути внесений відповідачкою 24.10.2019. ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит на потрібну її суму. Відповідачка зі свого боку не виконала умови кредитного договору. 31.01.2020 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги №46-МЛ. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги і за Кредитним договором № 7599824 від 09.10.2019, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою. Згідно Витягу з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги №46-МЛ від 09.10.2019 сума заборгованості відповідачки становить 31491,90 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 13800,00 грн.; прострочена заборгованість за сумою відсотків становить - 9908,70 грн.; прострочена заборгованість за комісією становить - 1159,20 грн; заборгованість за штрафом - 6624,00 грн. На підставі наведеного вище, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість та судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.08.2025 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо зарахування грошових коштів на рахунок банківської карти № [NUMBER] . 04.11.2025 від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Климова О.Ю. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Посилається на неправильність розрахунків щодо заборгованості за кредитним договором, оскільки жодного обгрунтованого математичного розрахунку, за кожним із пунктів, які є складовими загальної суми позову із посиланням на ту або іншу норму закону або договору, позивачем не наведено. Такий розрахунок не включений до змісту позовної заяви та/або не доданий до позовної заяви в якості додатку. Тобто, позивач перекладає на суд обов`язок доведення суми заборгованості шляхом здійснення самостійного розрахунку судом. З відомостей про щоденні нарахування та погашення взагалі не можна зрозуміти, яким чином він проведений та як позивач визначив той або інший розмір заборгованості по днях. Також вказує, що кредитором не враховано, що відповідачка сплачувала кредит шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Мілоан», загальна сума здійсненого погашення за кредитним договором № 7599824 від 09.10.2019 становить 10122,00 грн. Крім того, жодної пропозиції від ТОВ «Мілоан» щодо продовження строку кредиту не надходило, жодної згоди на пролонгацію кредитного договору [PERSON] не надавала. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з [PERSON] процентів, які були нараховані після спливу строку кредитування, є необгрунтованими, недоведеними та не підлягають задоволенню. Зокрема, позивач не надав доказів належного переходу прав вимоги за кредитним договором №7599824 від 09.10.2019. Щодо нарахування штрафу, представник відповідачка зазначає, що сплата штрафу не передбачена умовами кредитного договору № 7599824 від 09.10.2019, оскільки п. 4.1 Договору передбачена сплата пені як міра відповідальності позичальника. Проте, враховуючи зміст позовної заяви, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просить стягнути з [PERSON] саме штраф. Окрім цього, доказів на підтвердження такого розміру заборгованості за штрафом позивачем не надано та в позові розрахунку не наведено. Вказане позбавляє можливості і відповідачку та суд перевірити заявлений розмір та зрозуміти за який період (скільки днів) він нараховувався позивачем та на якій підставі. 10.11.2025 від представника позивача - адвоката Усенка М.І. через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої вказує, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредитування та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. У зв`язку із продовженням користування відповідачем кредитними коштами, у періоди з 24.10.2019 по 11.01.2020, строк кредитування продовжився на підставі п. 2.3.1. Договору. Також відповідно до відомостей про щоденні нарахування, яка була додана до позовної заяви відображені і платежі щодо сплати відповідачкою боргових зобов`язань, в тому числі і сплата платежів, які передбачають пролонгацію. Часткова сплата відповідачкою та внесення платежів за кредитним договором є підставами для зарахування їх як факт визнання боргу та погодження умов кредитування. Відповідно заявлені вимоги відповідача не можуть бути обргрунтовані і взяті до уваги судом. 26.01.2026 від представника відповідачки - адвоката Климова О.Ю. до суду надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких вказує, що кредитний договір укладений 09.10.2019 строком на 15 днів, тобто до 24.10.2019. Отже нарахування кредитором відсотків після закінчення строку кредитування суперечить умовам кредитування і нормам ст.1048 ЦК України. Станом на 24.10.2019 - дату закінчення строку кредитування заборгованість по процентам за користування кредитом становить 2173,50 гривень, а тому саме вказана сума підлягає стягненню з відповідачки. Разом тим, жодної пропозиції (повідомлення) позикодавця на продовження строку користування/повернення кредиту до [PERSON] не надходило. Вказане свідчить про те, що ТОВ «Мілоан» не приймалось рішення про продовження строку кредиту. Зазначає, що матеріали справи не містять інформації про спосіб висловлення пропозиції позикодавця позичальнику на продовження строку користування/повернення кредиту та відповідно тексту самої пропозиції. Разом з тим, позивачем не надано належних доказів того, що кошти, відображені в розрахунку як сплата комісії за пролонгацію, надійшли та були зараховані в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік». В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідачка та її представник в судове засідання не зявились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 09.10.2019 ТОВ «Мілоан» та [PERSON] уклали договір про споживчий кредит № 7599824 який було підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора F35526. Згідно з п. 1.2 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 13800,00 грн. Відповідно до п. 1.3 договору кредит надається строком на 15 днів з 09.10.2019. Пунктом 1.5.1 договору встановлено, що комісія за надання кредиту: 1159,20 грн., яка нараховується за ставкою 8,40 відсотків від суми кредиту одноразово. Згідно з п. 1.5.2 договору проценти за користування кредитом пільгового періоду: 2173,50 грн., які нараховуються за ставкою 1,05 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 2.1. договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Положеннями п. 2.3.1. договору сторони визначили пролонгацію на пільгових умовах: позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що Кредитодавцем надана така можливість Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Встановлено строк продовження кредитування на 3 дні зі сплатою комісії 3 % від суми поточного залишку кредиту, на 7 днів зі сплатою комісії 6,00 % від суми поточного залишку кредиту, на 15 днів зі сплатою комісії 10 % від суми поточного залишку кредиту. Пунктом 4.2 договору визначено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгації та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування, має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною ставкою, передбаченою п.1.5.3. договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної ставки, передбаченої п.1.5.3. договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. З вищевикладеного випливає, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 755/2284/16-ц. На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачкою за договором про споживчий кредит № 7599824 від 09.10.2019, позивачем надано платіжне доручення №1965644 від 09.10.2019 про перерахування коштів відповідачці на суму 13800,00 грн. та листом АТ КБ «ПриватБанк» від 27.09.2025. Отже, ТОВ «Мілоан» виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачці кредитні кошти. Натомість стороною відповідача не доведено факту повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. 31.01.2020 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги №46-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за кредитним договором № 7599824. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимоги), а згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з вимогами чинного законодавства зміна осіб у окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь якій стадії процесу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідачки є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Зміст статей 610, 612 ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму та укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Також визнано, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах та паперових носіях, крім того підтвердив, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися мною та/або банком з використанням електронного цифрового підпису. Усе листування щодо цього договору просив здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали, відповідно до умов договору. Отже, підписання договору електронним підписом, відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). При цьому, в п. 1.7. Договору зазначено, що розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1 до кредитного договору № 7599824 від 09.10.2019). Згідно Графіку розрахунків на момент укладання договору заборгованість складала 17132,70 грн., згідно якого кредит - 13800,00 грн., комісія за надання кредиту - 1159,20 грн., проценти - 2173,50 грн. На виконання умов кредитного Договору щодо погашення кредиту [PERSON] здійснювались наступні платежі: 25.10.2019 - сплачено на банківський рахунок ТОВ «Мілоан» грошову суму в розмірі 2070,00 грн; 09.11.2019 - сплачено на банківський рахунок ТОВ «Мілоан» грошову суму в розмірі 552.00 грн; 15.12.2019 - сплачено на банківський рахунок ТОВ «Мілоан» грошову суму в розмірі 5000,00 грн; 16.12.2019 - сплачено на банківський рахунок ТОВ «Мілоан» грошову суму в розмірі 2500.00 грн, . Зазначене підтверджується випискою від 17.10.2025 про рух коштів на рахунку [PERSON] , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк». Загальна сума здійсненого погашення за кредитним договором № 7599824 від 09.10.2019 становить 10122,00 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за нарахованими відсотками - 9908,70 грн.; прострочена заборгованість за комісією - 1159,70 грн.; заборгованість за штрафом - 6624,00 грн., що вбачається з розрахунку заборгованості. Пунктом 5 розділу I Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 № 3498-IX (набрав чинності 24.12.2023), внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, частину сьому статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено абзацом другим, згідно з яким у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін. При цьому, згідно з пунктом 2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 № 3498-IX (набрав чинності 24.12.2023) встановлено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Судом встановлено, що пунктом 1.3 кредитного договору № 7599824 від 09.10.2019 строк кредитування становить 15 днів. З огляду на те, що абзацом другим частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом і продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін, суд доходить висновку, що приписи п. 4.1 кредитного договору № 7599824 від 09.10.2019 щодо пролонгації договору суперечать положенням абзацу другому частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» і не можуть застосовуватися та не можуть бути підставою для стягнення відсотків у період автоматичної пролонгації договору, адже додаткового договору про продовження строку користування кредитом сторонами не укладалося. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті1048та частини першої статті1054 ЦК Україникредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першоїстатті 1048 ЦК Українипро щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК Україниправо кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другоюстатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначається, що: - проценти відповідно достатті 1048 ЦК Українисплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) (пункт 81); - припис абзацу другого частини першоїстатті 1048 ЦК Українипро щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другоюстатті 1050 ЦК України(пункт 91); - на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно достатті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно достатті 625 ЦК Україниу розмірі, встановленому законом або договором (пункт 97); - при цьому компенсаторний характер процентів, передбаченихстаттею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (пункт 106); - на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18) (пункт 107). - можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другоюстатті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128). Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 9908,70 грн. процентів за користування кредитом за період з 09.10.2019 по 11.01.2020. З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Мілоан» вбачається, що 09.10.2019 відповідачці видано кредит у сумі 13800,00 грн. Суд наданий розрахунок до уваги не приймає, оскільки період розрахунку заборгованості виходить за межі строку кредитування, який обумовлений сторонами кредитного договору. Зокрема, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України письмові матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка вчиняла дії спрямовані на пролонгацію дисконтного періоду. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з [PERSON] процентів, які були нараховані після спливу строку кредитування, є необгрунтованими, недовеленими та не підлягають задоволенню. З огляду на те, що в матеріалах справи міститься копія кредитного договору, який підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором, тобто погоджено умови отримання кредитних коштів та відповідальність за порушення погоджених умов, а також підтвердження отримання відповідачкою кредитних коштів, враховуючи докази часткової оплату заборгованості за кредитом, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення суми заборгованості у розмірі 7010,70 грн., яка складається з: 3678,00 грн. - сума заборгованості по кредиту, 2173,50 грн - сума заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 1159,20 грн - прострочена заборгованість за комісією. Щодо стягнення з відповідачки на користь позивача штрафу, суд приходить до наступного. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Враховуючи зазначене вище, позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за штрафом задоволенню не підлягають. Щодо підстав стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 укладений між ТОВ «ФК «Кредит-капітал» та АО «Апологет», відповідно до п. 2.3. якого вартість послуг за 1 справу складає 8000,00 грн. без ПДВ; акт № 1396 наданих послуг (правової (правничої) допомоги) від 05.08.2025; детальний опис наданих послуг до вказаного акту. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути спів мірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial