Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-22 00:00:00

21.08.2025 року до Березівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2025 року дану цивільну справу передано судді Римар І.А. Суд також вважає зазначити, що у зв`язку з надмірним навантаженням справами, яке виходить за межі фізичної можливості розгляду кожної справи у розумні строки, оскільки у Березівському районному суді Одеської області наразі працює 2 (два) судді (за штатом 4 (чотири)), та які є водночас слідчими суддями на території колишнього Миколаївського, частини Лиманського та Березівського районів, постійним відключенням електроенергії та повітряними тривогами на території Одеської області, тому суд позбавлений можливості проводити розгляд справи в розумні строки визначені ЦПК України. Ухвалою суду від 29.08.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.08.2025 року заяву представника позивача про забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою від 15.09.2025 року заяву представника позивача про забезпечення позову повторно залишено без задоволення. Ухвалою суду від 13.11.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. [PERSON] позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її дід [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входять земельні ділянки та житловий будинок. Заповіту [PERSON] не залишив, тому спадкоємцями після його смерті є син та дочка. Однак, син [PERSON] та батько позивача [PERSON] помер раніше свого батька, тому [PERSON] набула права спадкування після смерті свого діда замість покійного батька. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом заведено спадкову справу, позивач вчасно звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 02.07.2013 року приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу повідомлено про неможливість встановити родинні відносини між спадкодавцем та спадкоємцем внаслідок розбіжностей у написанні прізвища. [PERSON] зверталась до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин з померлим дідом, однак заяву залишено без розгляду у зв`язку з наявністю спору про право. 16.07.2025 року позивач звернулась до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, 28.07.2025 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Після отримання вищевказаної постанови нотаріуса, позивач дізналась, що спадкові права на спірне майно оформлено на ім`я [PERSON] . Позивач вважає, що оскільки вона також прийняла спадщину після смерті діда, таким чином свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на все майно померлого на ім`я [PERSON] , порушує її право, як ще одного спадкоємця. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.05.2023 року, що видане на ім`я [PERSON] , а саме в частці на все спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] та визнати за нею право власності на частку у праві спільної часткової власності на спадкове майно. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 04.05.2026 року. В судовому засіданні 23.03.2026 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов, з підстав зазначених у позовній заяві. В судовому засіданні 23.03.2026 року відповідач з позовом не погодилась, просила відмовити у його задоволенні повністю. 18.09.2025 року від відповідача на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву, зазначила, що позов не визнає повністю та вважає його таким, що не підлягає задоволенню. [PERSON] зазначила, що дійсно [INFO] помер її батько [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно. У встановлений законом строк відповідач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом. Позивач зверталась до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин з спадкодавцем, однак ухвалою суду від 05.10.2014 року вказана заява залишена без розгляду. [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно. Відповідач вважає, що [PERSON] діє недобросовісно, наполягає, що право власності на спірне спадкове майно отримала законно, а позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними, не підтверджені достатніми та допустимими доказами, просила позов залишити без задоволення (а.с.118-119 том1). Також, 29.10.2025 року на адресу суду надійшла спадкова справа, після смерті [PERSON] (а.с.133-244 т.І). Заслухавши представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Згідно зі ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При вирішенні між сторонами спору, суд виходить із того, що відповідно до статей 1216-1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1, 2 статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з частиною 1 статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з частиною 1 статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність. Суд враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним свідоцтвом і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2018 року у справі№ 2-1316/2227/11(провадження № 61-12290св18), та від 23 вересня 2020 року у справі№ 742/740/17(провадження № 61-23св18). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерті серії [NUMBER] (а.с.11 том1). Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 11.07.2013 року вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , батьком якого записано зі слів матері [PERSON] , 16.02.1974 року запис про батька змінено на підставі актового запису про встановлення батьківства та вказано батьком [PERSON] , також змінено відомості про дитину, а саме прізвище змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.13-14 том1). Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу заведено спадкову справу №27/2013, як вбачається з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.03.2013 року (а.с.16 зворотній бік том1). Позивач 02.07.2013 року зверталась до приватного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.21 том1). Листом приватного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області Душіній Ю.Д. роз`яснено, що з поданих нею документів неможливо встановити факт родинних відносин спадкодавця зі спадкоємцем, так як прізвище померлого вказаного [PERSON] , а спадкоємця [PERSON] (а.с.24). [PERSON] зверталась до Березівського районного суду Одеської області з заяво про встановлення факту родинних відносин з [PERSON] , однак ухвалою суду від 15.10.2014 року її заяву залишено без розгляду (а.с.17 том1). Крім того, рішенням Березівського районного суду Одеської області (справа 494/692/20) від 31.08.2022 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання право власності на спадкове майно, третя особа Березівська міська рада Одеської області відмовлено (а.с.206-209 т.І). Також встановлено, що ухвалою суду (справа №494/946/13-ц) від 22.05.2025 року у задоволенні заяви про [PERSON] про виправлення описки у рішенні Березівського районного суду Одеської областівід 08.10.2013 року відмовлено (а.с.28 зворотній бік)ю. Крім того, 24.07.2025 року на адресу приватного нотаріуса надійшла заява від [PERSON] про видачу спадкового майна (а.с.239-240 т.І) Постановою приватного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області від 28.07.2025 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку спадкового майна після смерті [PERSON] . Також роз`яснено порядок оскарження вищевказаної постанови та набрання її законної сили. (а.с.242-244 т.І) Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.2023 року та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкоємцем майна після смерті [PERSON] є його дочка [PERSON] (а.с.22-23 том1). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 27/2013 щодо майна померлого [PERSON] , відповідач, як дочка спадкодавця, прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Також, матеріалами спадкової справи підтверджується, що позивачу нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частки спадкового майна після смерті [PERSON] . Приймаючи до уваги, що позивачем спадщина після смерті [PERSON] не була прийнята, єдиним спадкоємцем, який в установленому порядку прийняв спадщину, є [PERSON] , підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано на ім`я відповідача, немає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові. Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Частиною першою статті 68 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Статтею 50 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. В постанові від 30 червня 2021 року у справі № 761/40184/16-ц (провадження № 61-5802св19) Верховний Суд сформулював такі правові висновки. Законодавець передбачає можливість оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, нотаріальних актів до суду (стаття 50 Закону України "Про нотаріат"). У такому разі позовні вимоги можуть бути пред`явлені безпосередньо до нотаріуса. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України "Про нотаріат" право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може привести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. Ураховуючи, що в процесі судового розгляду, встановлено, що право власності на спадкове майно набуте [PERSON] на законних підставах, постанову нотаріуса від 28.07.2025 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій позивач не оскаржувала та вона є чинною, суд дійшов висновку, що підстави для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частки спадкового майна у судовому порядку відсутні, а вимоги є передчасними, - тому, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed